A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Harriet Tyce: Blood Orange, Headline Publishing Group, 2019

Fordította

LAIK ESZTER

© Harriet Tyce

Hungarian translation © Eszter Laik, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A borítót az eredeti alapján készítette:
Faniszló Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-18-2

Családomnak

PROLÓGUS

Előbb rágyújtasz egy cigarettára, a füst kígyózva tekereg a plafon felé. Az első slukk megakad a torkodon, aztán átszűrődik a tüdődön, majd bizsergetően beleoldódik a véráramodba. A hamutartóra teszed a cigarettát, megfordulsz, hogy elrendezd a helyszínt. A kanapén térdelve, a támlán áthajolva a polcokhoz erősíted a kötelet, a füst az arcodba száll, csípni kezdi a szemedet.

Selyemsálat tekersz a kötélre, hogy puhább legyen, és meghúzod egyszer, kétszer, megerősíted a csomót. Már máskor is megtetted. Gyakoroltad, tesztelted. Mindent pontosan kicentiztél. Eddig, és ne tovább. Nem akasztás lesz. Csak egy csepp halál.

Beállítottad a képernyőt, a film, amit választottál, várja, hogy elindítsd.

És az utolsó vágás, a narancs, amit egy tányérra tettél. Fogod a kést, egy éles, fanyelű, acélpengéjű kést, és beledöföd a gyümölcsbe. Fél, negyed, nyolcad. A narancshéj sárga, a belseje fehér, a széleken vörösen csorog ki a lé, a naplemente színei.

Itt van minden, ami csak kell. Csípős füst a levegőben, táncoló figurák a képernyőn a szemed előtt. Lágy selyem borítja a durva kötelet. A vér zakatolása a füledben, ahogy egyre közelebb és közelebb érsz, nyelveden a narancs édes bugyogása visszaránt onnan, ahonnan már nem volna visszaút.

Ez mindig működik. Tudod, hogy biztonságban vagy, egyedül.

A zárt ajtó mögött csak te vagy, és a tündöklő csúcs, ahová mindjárt elérsz.

Már csak néhány szívdobbanás.

1

Az októberi égbolt szürkén terül el fölöttem, gurulós táskám nehéz, de megvárom a buszt, és áldom a szerencsémet. A tárgyalás befejeződött, félidőben egy jogi vitát követően bizonyítékok hiányában berekesztették. Mindig öröm, ha a vád alulmarad, az ügyfelem repes a boldogságtól. És ami a legjobb az egészben: péntek van! Hétvége! Mehetek haza. Arra készülök, hogy ma este másként csinálom a dolgokat. Egy ital, maximum kettő, aztán lelépek. Megérkezik a busz, én pedig utazom vissza a Temze fölött.

Ahogy megérkezem az irodába, egyenesen a titkárságra megyek, és várom, hogy észrevegyenek az állandó telefoncsöngés és a fénymásológép zaja közepette. Mark végre felnéz.

– Jó estét, asszonyom! A vezető ügyvéd{1} telefonált. Nagyon örül, hogy megnyerte azt a rablási ügyet.

– Köszönöm, Mark – felelem. – Az igazolványos bizonyíték marhaság volt. Örülök, hogy vége.

– Méghozzá sikerrel! Hétfőre nincs semmi, de ez itt magának jött.

Az íróasztalán heverő, rózsaszín szalaggal átkötött kisebb papírkupac felé int. Nem valami szívderítő látvány.

– Nagyszerű. Köszönöm. Mi ez?

– Gyilkosság. És maga vezeti az ügyet – mondja, és egy kacsintással átnyújtja a papírokat. – Nagy falat!

Mark kisétál a helyiségből, mielőtt válaszolhatnék. Állok a köteggel a kezemben, az adminisztrátorok és a gyakornokok a megszokott pénteki kapkodással rohangálnak körülöttem. Gyilkosság! Az első gyilkossági ügyem! Egész szakmai életem során erre készültem.

– Alison. Alison!

Erőt veszek magamon, és odakapom a fejem.

– Nem jössz inni valamit? Most indulunk. – Sankar és Robert, két harmincas ügyvéd, mögöttük a gyakornokok csoportosulnak. – A Dockban találkozunk Patrickkel.

Lassan fogom fel, amit mond.

– Patrickkel? Milyen Patrickkel? Bryarsszel?

– Nem, Saundersszel. Ő és Eddie most zártak le egy ügyet, azt ünneplik. Csalási ügy, hál’ istennek, vége.

– Rendben. Csak elrakom ezeket. Ott találkozunk. – Összecsukom az aktatáskámat, és lehajtott fejjel kisétálok a szobából. Ég a nyakam, és nem akarom, hogy valaki észrevegye a vörös foltokat.

A szobám biztonságában bezárom az ajtót, és megnézem az arcomat. Kirúzsozom a számat, a nyakamon lévő piros foltot púderrel tüntetem el. A kezem túlságosan remeg, a szememet nem tudom kifesteni, de megfésülködöm és beparfümözöm magam; semmi szükség rá, hogy magammal vigyem a cellák bűzét.

A papírokat lerakom hátul az íróasztalra, megigazítom a bekeretezett fényképet, amit közben odébb löktem. Következik a péntek esti piálás. De én csak egyetlen pohárral iszom.

Ma este ragaszkodni fogok ahhoz, amit elterveztem.

* * *

Csapatunk félig megtölti a kocsma alagsorát, ezt a viharvert kis helyet, ahová az ügyvédek és ügyvédbojtárok járnak. Ahogy lefelé megyek a lépcsőn, Robert a poharával integet felém, és én leülök mellé.

– Bort?

– Bort. Feltétlenül. Viszont csak egyet. Ma este korán haza akarok érni.

Nincs válasz. Patrick nem is köszönt. Az asztal túloldalán ül, beszélgetésbe mélyedve az egyik gyakornokával, Alexiával, kezében egy pohár vörösbor. Disztingvált, jóképű. Ráveszem magam, hogy másfele nézzek.

– Jól nézel ki, Alison. Levágattad a hajad? – lelkesedik Sankar. – Robert, Patrick, nem gondoljátok, hogy Alison jól néz ki? Patrick!

Így még nyomatékosabb. Patrick fel sem néz. Robert elfordul az egyik ifjú ügyvédbojtártól, bólint, és korsójával felém int.

– Megkaptad a gyilkossági ügyet! Te is vezeted! Seperc alatt QC{2} leszel. Nem megmondtam, hogy így lesz, miután olyan kiválóan szerepeltél tavaly a fellebbviteli bíróságon?

– Ne ess túlzásokba – válaszolom. – De azért köszönöm. Látom, jó kedved van. – A hangom vidám. Nem érdekel, Patrick észrevette-e, hogy megjöttem.

– Péntek van, és megyek Suffolkba egy hétre. Próbálj meg te is szabadságra menni valamikor.

Mosolygok és bólintok. Naná, jó is lenne. Egy hét a tengerparton, talán. Egy pillanatra elképzelem, hogy ugrándozom a hullámok között, ahogy a vicces képeken látni bizonyos nyaralókban. Fish and chipset ennék a parton, betakarózva az Északi-tenger felől érkező hűvös októberi szélben, majd begyújtanék a kandallóba egy remekül kiválasztott házban. Aztán eszembe jutnak az íróasztalomon tornyosuló akták. Nem most.

Robert újra megtölti borral a poharamat. Megiszom. Körülöttem folyik a beszélgetés, Robert odakiabál Sankarnak, Patricknek, aztán megint nekem, szellemes és alpári viccek hangzanak el, nevetnek. És jön a bor. Még egy pohárral. Újabb ügyvédek érkeznek, körbeadnak egy csomag cigarettát az asztalnál. Kint dohányzunk, egy újabb „nem, nem, hadd vegyek én, folyton a tiédből lopok”, aztán aprópénz-keresgélés, botorkálás fel a lépcsőn cigarettát venni a bárban, és „Marlboro Lights nincs, csak Camel, de kit érdekel, igyunk még egy kis bort”. Aztán még egy pohár, majd még egy, utána valami ragadós, sötét színű rövidital, és a helyiség, a beszélgetések meg a viccek egyre gyorsabban kavarognak körülöttem.

– Mintha azt mondtad volna, hogy korán elmész. – Hoppá! Patrick áll meg pontosan előttem. Bizonyos szögből mintha Clive Owen lenne, őszes hajjal. Keresem ezt a bizonyos szöget a fejemet billegetve.

– Jézusom, te be vagy rúgva.

Meg akarom fogni a kezét, de hirtelen odébb megy és körbenéz. Visszaülök a székemre, a hajamat hátrasimítom az arcomból. Már mindenki más elment. Hogyhogy nem vettem észre?

– Hol vannak a többiek?

– Egy klubban. A Swishben. Akarsz menni?

– Azt hittem, Alexiához beszélsz.

– Szóval észrevettél, amikor bejöttem. Azon gondolkodtam…

– Te voltál az, aki levegőnek néztél engem. Még csak fel sem néztél, hogy köszönj. – Sikertelenül próbálom palástolni felháborodásomat.

– Figyelj, nem kell idegeskedni. Karriertanácsokkal láttam el Alexiát.

– Persze, rohadtul elláttad. – Már túl késő, kibukott belőlem a féltékenység. Miért csinálja ezt velem mindig?

* * *

Együtt sétálunk a klub felé. Néhányszor próbálok belekarolni, de elhúzódik, és mielőtt a bejárathoz érünk, egy sötét sarokba lök két irodaépület között, és a nyomaték kedvéért megszorítja az állkapcsomat.

– Ne érj hozzám, amikor bemegyünk.

– Soha nem érek hozzád!

– Badarság, Alison. Amikor legutóbb itt voltunk, tapogatni próbáltál. Teljesen nyilvánvaló volt. Csak téged próbállak védeni.

– Magadat védjed, rád fér! Nem akarod, hogy együtt lássanak velem! Túl öreg vagyok… – A hangom elcsuklik.

– Ha így beszélsz, akkor menj inkább haza. A jó híredet próbálom védeni. Itt az összes kollégád.

– Ki akarsz kezdeni Alexiával, és el akarsz takarítani az útból. – Patakzik a könnyem, már régen befellegzett a maradék méltóságomnak.

– Ne csináld a cirkuszt. – Szája közel a fülemhez, csendesen beszél. – Ha jelenetet rendezel, nem állok veled szóba többé. És most szállj le rólam!

Eltol magától, és befordul a sarkon. Botladozom a magas sarkú cipőben, a falba kapaszkodom, hogy el ne zuhanjak. A cement és a tégla rücskös felülete helyett valami ragadós anyaghoz ér a kezem. Most már szilárdan állok a lábamon, és megszagolom a kezemet. Elfog a hányinger. Szar. Valami tréfamester szarral kente be a sikátor falát. Ez a szag jobban kijózanít, mint bármi, amit Patrick sziszegett a fülembe.

Fogjam fel jelnek, hogy menjek innen? A francba, nem! Ki van zárva, hogy itt hagyjam Patricket az éjszakai bárban azzal a sok kiéhezett fiatal nővel, akik ádázul igyekeznek jó benyomást kelteni az iroda egyik legfontosabb vezetőjében és mentorügyvédjében. A mocsok nagy részét a tiszta falba törlöm, magabiztosan besétálok a Swishbe, és rámosolygok a biztonságira. Ha elég sokáig mosom a kezem, megszabadulok a szagtól. Senki nem fogja észrevenni.

* * *

Tequilát? Igen, tequilát. Még egyet. Igen, egy harmadikat is. Dübörög a zene. Táncolok Roberttel és Sankarral, aztán a gyakornokokkal, megmutatom nekik, hogy megy ez, mosolygok, összekapaszkodom velük, forgok, most egyedül táncolok, a karommal csápolok a fejem fölött, megint gondtalan húszéves lány vagyok. Még egy gin-tonik, rossz ritmusban forgatom a fejemet, a hajam eltakarja az arcomat.

Patrick itt van valahol, de nem érdekel, nem keresem a tekintetemmel, és nem sejtem, hogy Alexiához simulva táncol, azzal a mosollyal az arcán, ami csak engem illethetne meg. Ismerem ezt a játékot. A bárpulthoz megyek, riszálom a csípőmet. Jól nézek ki. Sötét hajam művészien hátrasimítva az arcomból, ahogy egy majdnem negyvenéveshez illik; bármelyik huszonévessel felveszem a versenyt a helyiségben. Még Alexiával is. Különösen Alexiával. Patrick majd meglátja, és mennyire fogja sajnálni, hogy elszalasztotta a lehetőséget, hogy elfuserálta…

Új szám kezdődik, keményebb a ritmus, és két férfi nyomakszik el mellettem a táncparkett felé. Megtántorodom és elesek, képtelen vagyok talpon maradni, a telefonom kiesik a kezemből, és keményen koppan a földön. Meglökök egy nőt, aki egy pohár vörösbort visz, az szétfröccsen, végigömlik a nő sárga ruháján, egyenesen a cipőmbe. A nő rosszallóan néz rám, majd elfordul. Térdelek az italtócsában, és próbálom összeszedni magam egy kicsit, mielőtt felállok.

– Kelj fel!

Felnézek, majd újra le.

– Hagyj békén!

– Nem vagy olyan állapotban. Gyerünk!

Patrick az. Sírni volna kedvem.

– Ne röhögj rajtam!

– Nem röhögök rajtad. Csak azt akarom, hogy állj fel és húzz el innen. Ma estére elég volt.

– Miért akarsz segíteni nekem?

– Valakinek muszáj. Az irodádból mindenki más talált már magának asztalt, és vedeli a proseccót. Észre se fogják venni, hogy elmegyünk.

– Hát velem jössz?

– Ha megengeded. – Kinyújtja a kezét, és felhúz. – És most menj ki! Odakint találkozunk.

– A telefonom… – Körülnézek a padlón.

– Mi van vele?

– Leejtettem. – Meglátom az asztal alatt, a táncparkett közelében. A kijelzője betört, és ragad a sörtől. A szoknyámba törlöm, és kitámolygok a klubból.

* * *

Nem ér hozzám, miközben az iroda felé sétálunk. Nem társalgunk, nem beszélünk semmiről. Kinyitom a zárat, harmadszorra sikerül eltalálnom a riasztó kódját. Patrick utánam jön a szobámba, letépi a ruhámat, de nem csókol meg, arccal lefelé az íróasztalra lök. Felállok és ránézek.

– Nem volna szabad ezt csinálnunk.

– Minden alkalommal ezt mondod.

– Komolyan gondolom.

– Ezt is mindig hozzáteszed. – Patrick felnevet, magához húz és megcsókol. Elfordítom a fejem, de ő felemeli a kezét, és visszafordítja az arcomat maga felé. Először rideg vagyok, amikor a szánk összeér, de aztán Patrick illata és íze a hatalmába kerít.

Keményebben. Gyorsabban. A fejem az aktáknak ütődik az íróasztalon, ahogy hátulról belém hatol, egy pillanatig kivár, aztán mozog tovább.

– Nem mondtam, hogy… – kezdem, de Patrick felnevet, és egy pszttel elhallgattat. Egyik kezével a hajamba kapaszkodik, a másikkal lefelé nyom az íróasztalra, és szavaim sírásba, zihálásba fulladnak. Újra meg újra az íróasztalnak ütődöm, aztán leesnek az akták, és magukkal rántják a bekeretezett fényképet, az is lezuhan, az üvege összetörik. Ez már túl sok, de nem tudom leállítani Patricket, és nem is akarom leállítani, de mégis megteszem, és így tovább, ne hagyd abba, ne hagyd abba, állj meg, ez fáj, de ne állj le, aztán egy nyöszörgés, vége, Patrick feláll, törölközik és felegyenesedik.

– Abba kell ezt hagynunk, Patrick. – Leszállok az íróasztalról, felhúzom a bugyimat és a harisnyámat, a szoknyámat szépen a térdemre simítom. Patrick felveszi a nadrágját, betűri az ingét. Próbálom begombolni a blúzomat.

– Leszakítottál egy gombot – panaszolom, és remegnek az ujjaim.

– Biztosan vissza tudod varrni.

– Most nem tudom felvarrni.

– Senki nem fogja észrevenni. Nincs itt senki. Mindenki alszik. Majdnem hajnali három óra van.

Körülnézek a padlón, megtalálom a gombot. A cipőbe erőltetem a lábamat, belebotlom az íróasztalba. Forog a szoba, megint ködös az agyam.

– Komolyan mondom. Abba kell ezt hagyni. – Próbálok nem sírni.

– Ahogy mondtam, mindig ezzel jössz. – Patrick nem néz rám, miközben felveszi a zakóját.

– Én ezt befejeztem. Nem tudom tovább elviselni. – Most már tényleg sírok.

Patrick odajön, két kezébe fogja az arcomat.

– Alison, részeg vagy. Fáradt vagy. Tudod, hogy nem akarod abbahagyni. Egyikünk sem akarja.

– De most tényleg komolyan gondolom. – Elhátrálok tőle, igyekszem határozottnak látszani.

– Meglátjuk. – Patrick előrehajol, és homlokon csókol. – Most elmegyek. Jövő héten beszélünk.

Elillan, mielőtt bármit szólhatnék. A sarokban álló karosszékbe rogyok. Csak ne lennék ilyen részeg! A dzsekim ujjába törlöm az orromat és a könnyeimet, aztán a fejem a vállamra bukik, és már nem tudok magamról.

2

– Anyu! Anyu! Anyu!

Csukva a szemem, finom meleg van, az ágyamon fekszem, és milyen csodálatos, hogy Matilda van itt, hogy üdvözöljön!

– Anyu! Elaludtál a széken! Miért a széken aludtál?

Szék. Nem ágy. Szék.

– Nyisd ki a szemed, anyu! Köszönj nekem és apunak.

És nem álom. Kinyitom az egyik szememet, aztán újra behunyom.

– Túl világos van. Túl világos. Kérlek, oltsd el a villanyt.

– Nem ég a villany, te buta mama. Reggel van.

Kinyitom a szemem. Ez itt az irodám, ahol egész héten dolgozom, tele van megbízási papírokkal, esetjoggal, az előző éjszaka maradványaival. A lányomnak nem volna szabad itt állnia előttem. Otthon kellene lennie az ágyában, betakargatva, vagy a konyhaasztalnál ülve reggelizni. De itt van. Két kezem közé fogom a kezét, aztán megpróbálom valahogy rendbe szedni magam.

A szék egyik sarkába kuporodtam, és ahogy felegyenesedem, érzem, hogy a bal lábam elgémberedett. Mozgatom, és megremegek, ahogy a vérkeringés visszatér a végtagjaimba. De nem ez fáj a legjobban. Felrémlenek az előző este képei. Látom az íróasztalt Matilda feje mellett, Patrick árnyéka dönget, miközben Matilda lehajol és megölel. Átölelem, beszívom a haja illatát. Ez kicsit megnyugtatja dübörgő szívemet. Nincsen semmi baj. Csak elaludtam az irodában, mert egy kicsit túl sokat ittam, ennyi az egész. Ennyi történt csak. És Patrickkel végeztem. Minden rendben lesz. Talán.

Végre van annyi erőm, hogy ránézzek Carlra. Az ajtónak támaszkodik, minden vonása csalódottságot tükröz, különösen az orrától a szájáig húzódó barázdák. Farmert és kapucnis pulóvert visel, mint általában, de ősz hajszálai és arcának komorsága évtizedekkel öregebbnek mutatják nálam.

Köhintek, száraz a szám, keresem a szavakat, amelyektől eltávozik tőlem ez az egész.

– Visszajöttem a klubból az új aktáért, aztán leültem egy kicsit, és arra ébredtem, hogy…

Carl nem mosolyog.

– Gondoltam.

– Sajnálom. Tényleg korán akartam hazamenni.

– Ugyan már, ismerlek. Mégis bíztam benne, hogy most az egyszer felnőttként fogsz viselkedni.

– Sajnálom, nem akartam…

– Reméltem, hogy itt leszel, és arra gondoltam, idejövünk és hazaviszünk.

Matilda elkezd körbejárni a szobában. Mielőtt rájövök, mire készül, bemászik az íróasztal alá. Hirtelen felsikolt, előbújik, és egyenesen hozzám szalad.

– Anyu, nézd, a kezem, fáj, nagyon fáj… – Szavai zokogásba fulladnak. Carl engem félrelökve odaszalad hozzá, elkapja a kezét, letörli egy papír zsebkendővel, és megmutatja nekem. Véres.

– Miért van törött üveg a földön? – A hangja feszült, még akkor is, amikor Matildát nyugtatja.

Lassan feltápászkodom, bemászom az íróasztal alá, és előhalászom a fényképkeretet, ami az éjjel lezuhant. Matilda képe mosolyog rám a sérült üveg mögül.

– A képem a földön volt. Miért volt a földön? – Matilda még hangosabban zokog.

– Biztos véletlenül lelöktem. Nagyon sajnálom, édesem.

– Jobban is vigyázhatnál. – Carl dühös.

– Nem tudtam, hogy idejöttök.

Carl a fejét csóválja.

– Abszurdum, hogy nem hozhatom ide Matildát az irodádba. – Egy pillanatig hallgat. – De nem ez a lényeg. Nem kellett volna idehoznom, ha tegnap este hazajössz. Mint egy rendes anya.

Erre nem tudok mit mondani. Összeszedem a maradék üvegszilánkot, régi újságpapírba csomagolom, aztán kidobom a szemetesbe. Matilda fotója nem sérült meg, kiveszem a törött keretből, és a számítógépem sarkához támasztom. A blúzomat betűröm a szoknyámba. Carl arca haragos, szemöldöke felborzolt, aztán arckifejezése egyszer csak mélységes szomorúságba csap át. Valami szorongatja a torkomat, bűntudat és megbánás éles fájdalma, olyan erős, hogy még a másnaposság fanyar ízét is elnyomja.

– Sajnálom. Nem szándékosan tettem.

Carl hosszú ideig hallgat, arcára kiül a fáradtság.

– Kimerültnek látszol. Nagyon sajnálom, Carl – mondom.

– Kimerült is vagyok. Késő éjszakáig vártalak. Tudhattam volna, hogy teljesen felesleges téged hazavárni.

– Telefonálhattál volna.

– Telefonáltam. Nem vetted fel.

Éles a hangja. Előveszem a táskámból a mobilomat. Tizenkét nem fogadott hívás. Tizenöt sms. Törlöm őket. Túl sok, túl késő.

– Sajnálom. Nem történik meg többször.

Carl mélyet sóhajt.

– Ne vitatkozzunk Tilly előtt. Most már itt vagy. Együtt vagyunk. – Carl odalép hozzám, megfogja a vállamat. Egy pillanatra a kezére teszem a kezemet, mire még szorosabban megmarkol és megráz.

– Ideje hazamenni.

Akkor Carl meglátja a telefonomat. Felkapja, és nézegeti a repedést.

– Most őszintén, Alison. Csak néhány hónapja javíttattad meg. – Felsóhajt. – Gondolom, most megint intézhetem neked a javítást.

Nem vitatkozom, alázatosan követem az épületből kifelé.

* * *

Gyorsan odaérünk Archway-be, autók és buszok suhannak a néptelen utcán. Fejemet az autó ablakának támasztom, látom kint az előző este romjait. Hamburgeres dobozok, üvegek, néhol kis szemeteskocsik gurulnak, keféik forognak, eltüntetik a péntek éjszaka nyomait.

Grey’s Inn Road. Öntöttvas korlátok takarják el a nagy, gyepes területet. Rosebery Avenue, Sadler’s Wells Színház – rég olvasott könyvek jutnak róla eszembe: Veronica a Wellsben, Maszkabál a Wellsben… azt én is jól ismerem. A maszkokat, a kettős szereposztást. Kezem ökölbe szorul, az ízületek elfehérednek. Próbálok nem gondolni rá, hogyan alakulhatott később Patrick estéje. Hitt nekem, amikor azt mondtam, hogy vége? Hazament? Vagy keresett helyettem valakit? Carl vezetés közben megfogja a kezemet.

– Feszültnek látszol. Mindjárt otthon leszünk.

– Annyira sajnálom, Carl. És fáradt vagyok. Mindannyian fáradtak vagyunk, tudom.

Elfordulok tőle, próbálom leküzdeni a bűntudatot, továbbra is kinézek az ablakon. Már elhagytuk az Angelt, az éttermeket az Upper Streeten, a végén a Wetherspoont a Highbury Cornernél. Elszaladnak mellettünk a Holloway Road felfüggesztett kosarai, a diákkocsmák, az indiai éttermek és a latexruhák kedvelőit kiszolgáló boltok sora – amilyen Patrick is.

– Jól ment a tárgyalás? – töri meg a csendet Carl, amikor megindulunk felfelé a dombon a házunk felé. Meglepő módon most barátságosabb a hangja. Talán már nem haragszik.

– A tárgyalás?

– Amin egész héten dolgoztál, a rablási ügy.

– Félidőben berekesztették… – A szavaim távolról hangzanak, mintha több méterrel a víz alatt lennék, nehéz a fejem és sodródik.

– Akkor szabad vagy a jövő héten? Jó lenne, ha együtt lennél egy kicsit Tillyvel. – Már nem vagyok elmerülve. Hirtelen a felszínre lódulok, fuldokolva, levegőért kapkodva. Carl még mindig dühös.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Az utóbbi időben nagyon elfoglalt voltál.

– Tudod, milyen fontos ez nekem. Nekünk. Kérlek, ne kezdd!

– Nem kezdem, Alison. Csak azt mondtam, jó lenne. Ennyi.

A forgalom lelassul a Holloway tetején, a kanyarnál, az Archway előtt. Otthon. Ahol a szív lakik. A zsebembe nyúlok, hogy megbizonyosodjak, ott a telefonom, de erőt veszek magamon, és nem nézem meg, küldött-e Patrick sms-t. Kiszállok a kocsiból, és Matildához fordulok, az arcomra ragasztott mosollyal. Megfogja a kezem, ahogy besétálunk a házba.

* * *

Zuhanyozom, lesikálom magamról Patrick nyomait. Próbálok nem gondolni rá, ahogy a fejem az íróasztalnak ütődik, ahogy Patrick ellentmondást nem tűrően magasodik fölém, a szorításra, amely a kemény asztalszéleket belepréseli testem puha részeibe. Megeszem a kihűlt baconos szendvicset, amit Carl hagy nekem a konyhapulton, a kertből jövő hangokra figyelek, ahogy Matilda játszik, rugdalja a leveleket és szaladgál a füvön, oda-vissza, fel és alá. Ő az inga, amely összeköti az itteni realitást és azt a másikat, ahonnan még mindig nem kaptam sms-t, bármilyen határozottan parancsolom magamnak, hogy ne ellenőrizzem folyton. Lassan kinyitom a gyilkosság aktáját, aztán be is csukom. Szinte ellenállhatatlan a kísértés, hogy belebújjak az aktába, visszavonuljak a vallomások és az összesítő jelentés mögé, inkább, mint hogy szembenézzek a saját életem valóságával és a zűrzavarral, amit magam körül keltek, ahogy feldúlom Carl és Tilly életét. De tudom, hogy csak rontok a dolgokon, ha most elkezdek dolgozni. Majd később.

Vendégek jönnek ebédre, Carl főz, csupa finomságot, azoknak az embereknek, akiket egyetem óta ismer. Báránycomb serceg a sütőben, erős rozmaringillat terjeng a levegőben. A konyha tisztára sikálva, egy üres keret képre vár. Carl már megterített, az összehajtogatott szalvéták katonásan a kistányérok mellett, rengeteg kés és villa társaságában. A tábláról a sarokban már letörölte az egész heti rutinténykedések nyomát; nincs már ott az úszóedzések, a bevásárlások időpontjainak felsorolása, Carl és a pasiklub dátumai, most csak annyi van rajta, hogy Hétvége, hurrá!, Matilda gondos nyomtatott betűivel, valamint egy rajz: két pálcikaember fogja egymás kezét, az egyik magas, a másik kicsi.

A konyha tiszta, a szekrényajtók csukva, fehér felületek sora mered rám. Megpróbálok újrarendezni egy csokor fehér liliomot, amit Carl rakott egy vázába, de sárga virágporpacák peregnek az asztalra. A blúzom ujjával letörlöm, és gyorsan továbbmegyek.

Kimegyek a kertbe Matildához, megcsodálom a pókhálót, amely betakarja a ribizlibokrot, és a kis halom ágacskát a magyalbokron, ami egész biztosan egy fészek. Anyu, te is látod! Lehet, hogy itt egy vörösbegy lakik? Talán.

– Szerezzünk valami ennivalót, anyu! A madárnak, hogy etethesse a kicsinyeit.

– Rendben, édesem. Megyünk, és veszünk mogyorót.

– Mogyorót ne! Mondták nekünk az iskolában. A madarak a faggyúgolyót szeretik, amibe benyomnak dolgokat.

– Ez gusztustalan! Milyen dolgokat?

– Nem tudom, talán magokat, kukacokat?

– Kérdezzük meg apát, drágám. Ő talán tudja. De mi is utánanézhetünk.

Carl behív minket. Megérkeztek a vendégek, és a férjem kiveszi a bárányhúst a sütőből. Megcsodálom, aztán a hűtőhöz lépek, hogy kiválasszam az innivalókat; mind a ketten természetes módon magunkra öltjük a szerepet, amit mindig játszunk, amikor Dave és Louisa itt vannak. Már akkor is mindig együtt ebédeltünk hétvégenként, amikor még nem voltak gyerekeink, ránk sötétedett, ahogy ültünk az asztalnál, és egyik üveget bontottuk a másik után, Carl főztjével eltelve. Adok egy pohár dzsúszt Florának, a lányuknak, és kihúzom a dugót a borosüvegből.

– Dave vezet. De én kérek egy kicsit. – Louisa nyújtja a kezét a pohárért, amibe most öntöttem bort.

– Te is iszol, Alison? – Carl chipset tesz egy tálba, miután letakarta a bárányt egy fóliával.

– Igen. Miért ne? Szombat van.

– Csak arra gondoltam, hogy a tegnap este után… – Nem is kell befejeznie a mondatot.

– A tegnap este után mi?

– Hogy talán eleget ittál. Mindegy, csak egy gondolat volt. Ne is törődj vele.

– Nem törődöm. – Többet töltök magamnak, mint amennyit szeretnék, és a Sauvignon Blanc kifolyik a pohárból. Louisa kíváncsian félrebillenti a fejét.

– Mi történt tegnap este?

Ránézek, és azt remélem, hogy csak beképzelem a kérdés éles felhangját.

– Semmi, péntek volt, tudod…

– Anyu olyan fáradt volt, hogy elaludt a széken az irodában! Ma hajnalban el kellett menni érte és haza kellett hozni. Apu azt mondta, törődnünk kell vele – zendít rá Matilda. Kezembe temetem az arcom, és a szemem dörzsölöm.

– Anyu elaludt az irodában? Rettentő fáradt lehetett. Miért nem viszel Florának egy kis chipset? Tudom, hogy éhes – mondja Louisa, Matilda kezébe nyomva a tálat, és az ajtóhoz kíséri a lányomat.

Igen, fáradt, ennyi az egész. Holtfáradt.

– Szóval, kaptál végre egy gyilkossági ügyet? Ez nagyszerű hír. Hatalmas szívességet kellett tenned a főnöködnek, hogy így kifogtad – vigyorog Dave.

– Saját kemény munkájával ért el mindent, Dave. Biztos vagyok benne, hogy kiérdemelte – ragyog Louisa, és felém emeli poharát.

– Milyen ügy? Sok vér és brutalitás? Gyerünk, hallani akarjuk a szaftos részleteket!

– Dave, ne a gyerekek előtt… – kéri Louisa.

– Hogy őszinte legyek, még nem volt alkalmam elmélyedni a részletekben. Holnap kezdem, és igyekszem felfogni, miről is szól az egész. – Emelem poharam Louisára, és felhajtom a tartalmát.

– Azt hittem, holnap kirándulni megyünk – jegyzi meg kedvetlenül Carl. – Tilly, nem azt mondtam, hogy egész nap együtt kirándulunk?

– Igen, el akarok menni a kastélyba, ahol az a labirintus van. Apu, megígérted, hogy mindnyájan megyünk. – Matilda szája sírásra görbül, ahogy veszni érzi a mulatságot.

– Bárcsak előbb velem is egyeztettél volna, mit csinálok… – elharapom a végét. Akkor is dolgozhatok, ha hazajöttünk, miután Matilda lefekszik. Jó lesz. Matilda szaladgál a labirintusban, én meg utánaeredek, jobbra fordulok, aztán balra, amíg eltévedünk és segítségért kiabálunk, és végig kacagunk.

– Persze hogy elmegyünk a kastélyba, drágám. – Minél többször eljátsszuk a boldog családot, annál inkább az leszünk.

* * *

Dave munkája. Lou munkája. Carl terápiás csoportja; neveket nem árul el, csak homályos részleteket mesél új klienseiről, szexmániás férfiakról, ami ideges nevetést vált ki Dave-ből és Louisából. Csak fél füllel hallgatom – van elég szexszel kapcsolatos esetem a munkában, úgyhogy nem igazán érdekel. Gyilkosságról nem esik több szó. Fogom a poharam talpát, kortyolok egyet, aztán még egyet, és remélem, el tudom hallgattatni az idegesítő morgást a fülemben a tárgyalásról, és hogy mennyi ideig fog tartani a felkészülés.

– Karaokézzunk? – teszem fel a kérdést.

– Együnk egy kis sajtot. Vettem portóit. – Carl a legjobb házigazda. Jobban vezeti a háztartást, mint én tudnám.

– Brie? – kérdezem, és levágok egy darabot.

– Alison, nézd, mit csináltál! Levágtad az orrot – mutatja Carl.

Ránézek a sajtra, aztán a darabra a késemen. Összeszorul a torkom, visszateszem a sajtot a tálra, és visszaillesztem a levágott darabot. Hallom, ahogy Carl sóhajt, de túl fáradt vagyok, hogy reagáljak.

– Most komolyan, senki nem akar karaokézni? – Az énekléstől jobb lesz a hangulatom. Adele-t fogok énekelni.

– Nemsokára mennünk kell. Nincs még túl korán a karaokéhoz? – kérdezi Dave.

– Istenem, mindig olyan józan vagy. Akkor csak viselkedj. Én egyedül fogok énekelni.

– Ne sértődj meg, majdnem hét óra van. Régóta itt vagyunk – mondja Louisa.

Majdnem hét? Késő van. Megint elszállt az idő. A beszélgetés felére sem emlékszem. Feltápászkodom a székből, és magamba döntöm, ami még a poharamban maradt. A nagy lendülettől két vörösborcsík folyik egyenesen a fehér blúzomra. Lecsapom a poharat az asztalra, és elindulok az ajtó felé.

– Akkor én most karaokézni fogok. Csak unatkozzatok, ha akartok. Elvégre rohadt hétvége van.

Ma este formában vagyok. A gyerekek kikerekedett szemmel, lenyűgözve figyelik, ahogy eltalálom az összes magas hangot az „Üvöltő szelek”-ben. El vannak bűvölve. Heathcliff engem egész biztosan beengedne. Megmártózom a végtelen szerelem fájdalmában Adele-lel, tisztelettel adózom Prince-nek és kis piros Corvette-jének, aztán elérkezem zenei teljesítményem csúcsára: „There is a Light That Never Goes Out”. Egyszer valaki azt mondta, kísérteties a hangom, amikor ezt éneklem, de a műsoromnak mindig ez a záró darabja. Nem a „My way”, én ezzel fejezem be, túlteszek még magán Morrissey-n is. Feltehetőleg. Az utolsó hangot olyan sokáig kitartom, ameddig csak bírom, aztán kimerülten a kanapéra hanyatlok. Szinte csodálkozom, hogy nem csattan fel a tapsorkán, mivel határozottan azt képzelem, hogy Carl, David és Louisa áhítattal hallgatnak és csodálják énekművészetemet.

– …hogy bírod elviselni – hallatszik Louisa hangja a hirtelen támadt csendben, miután a zeneszám véget ért. Majd egy csitító suttogás. Lehet, hogy rólam beszélnek? Annyira azért nem voltam rossz… Hátradőlök a krémszínű bőrkanapén, és lehunyom a szemem. Csapódik az ajtó, és összerezzenek, de csak egy kicsit, aztán visszahanyatlok a párnákra, szorosan összezárt szemmel.

* * *

Kicsit később felriadok. A házban semmi zaj. Kimegyek a konyhába, és elkezdem a mosogatóba pakolni a maradék piszkos tányérokat és poharakat. Carl a jó poharakat használta, a nehezeket, amelyek strapabírónak tűnnek, de ahogy összekoccannak, némelyik megreped. Egy adagot a mosogatóba viszek, és visszamegyek a következőért.

Nem tudom pontosan, hogyan ért véget a délután; teljesen biztos voltam benne, hogy mindenki be akar majd kapcsolódni. A lelkem mélyén tartok tőle, hogy mindent elrontottam valahogy, gondolataimat elhomályosítja az ital, billeg az ítélőképességem. Régen nem így volt. Ahogy viszem a poharakat a konyhába, szemembe ötlik a Temple Church folyosón függő képe, Carl ajándékozta nekem, amikor megkaptam az első saját irodámat, és borzasztóan örültem, hogy ennyire figyelmes. Jobban oda kellett volna figyelnem rá. Soha nem tért vissza az önbizalma, miután elbocsátották, annak ellenére, hogy sikeresen átképezte magát pszichológussá, és a részmunkaidős pszichoterápia-praxisa is szépen beindult. Soha nem szándékozott háztartásbeli férj lenni.

– Ne úgy vidd őket! Már megmondtam – szól rám Carl. Megijedek, majdnem leejtem a poharakat, azok egymáshoz ütődnek.

– Csak segíteni akartam.

– Ne tedd! Menj és ülj le! Utálom, ha összetörsz valamit.

Nincs értelme vitázni. A szemembe lógó tincseimen keresztül nézek rá. Homlokán lüktet egy ér, az arca kipirult. Ettől hirtelen megfiatalodik, és egyetlen pillanatig az a fiú áll előttem, aki egykor volt, hosszú, sötét színű a haja, szeme összeszűkül, amikor mosolyog. A vízió eltűnik, és itt marad nekem a realitás, egy dühös, negyvenes férfi, ritkás, őszülő hajjal, türelmetlenséget sugárzó arckifejezéssel. De a fiú emléke egy pillanatra háttérbe szorítja a férfit, aki lett belőle, és áthullámzik rajtam a szerelem érzése.

– Megyek és felolvasok Matildának.

– Nem akarom, hogy felzaklasd.

– Nem fogom felzaklatni. Csak felolvasok neki egy mesét – próbálok nem panaszos hangot megütni. A hullámzás máris elült.

– Tudja, hogy részeg vagy. Nem szereti.

– Nem vagyok annyira részeg. Jól vagyok.

– Jól? Amikor annyira kiborítottad a barátaimat, hogy kínjukban elmenekültek? Amikor ma reggel az iroda padlójáról kellett felmosnom téged?

– A karosszékben ültem. És nem is olyan korán.

– Tudod, hogy értem.

Tudom. Bár nem értek egyet.

– Ez nem igazság. Nem miattam mentek el. Örültem volna, ha maradnak és karaokéznak velem.

– Jézusom, Alison… Nem is tudom, hol kezdjem.

– Ez nem igazság!

– Ne kiabálj! Nem beszélek veled, amikor ilyen állapotban vagy.

– Tudom, hogy kiborítottalak, nagyon sajnálom. Régen mindig jól éreztük magunkat együtt. Nem vettem észre, hogy közben mindenki iszonyú unalmas lett. Mindegy. Megyek mesélni Tillynek. – Eltűnök a konyhából, mielőtt Carl felelhetne.

Matilda az ágyban ül, és egy Clarice Bean-könyvet olvas. Hétéves, de még mindig az én kisbabám. Megölel, és azt suttogja:

– Jó éjt, anyu, szeretlek.

– Én is szeretlek – felelem, és betakargatom virágos paplanjával. Carl jön be, amikor leoltani készülök a lámpát, egy pillanatig egymás mellett állunk, és nézzük a gyermeket, közös alkotásunkat. Carlhoz fordulok, kinyújtom a kezemet, de ő csak áll, majdnem elfogadja a mozdulatot, de visszakozik.

– Csináltam neked teát. A nappaliban van.

– Köszönöm. – Carl kimegy, mielőtt befejezhetném, de ez is a kezdete valaminek, bármilyen apró lépés. Talán elindul lassan vissza, felém. Tudom, hogy ez is több annál, amit megérdemlek. Mindössze huszonnégy órája ígértem meg magamnak, hogy egy pohárral iszom, aztán indulok haza. Egy pillanatra elfog a kétségbeesés. Képtelen vagyok egy pohár után leállni, képtelen vagyok hazamenni a családomhoz, ahogy kellene. Hosszan bámulok a semmibe, mardos a lelkifurdalás, de aztán megrázom magam. Megiszom a teát, és lefekszem, erőt vesznek rajtam az érzelmek és a kimerültség. Hosszú volt ez a hét. Úgy alszom el, hogy hallgatom a megnyugtató, halk csörömpölést és a víz zubogását; Carl mosogat. Legalább felajánlottam, hogy segítek.

{1} A brit jogrendszer számos ügyvédi rangot különböztet meg. A történetben a magasabb beosztású solicitort vezető ügyvédnek nevezzük, a barristert ügyvédnek. (A ford.)

{2} Queen’s Counsel: „királyi jogtanácsos”, az egyik legmagasabb jogászi rang Nagy-Britanniában. (A ford.)