Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerző eddig megjelent művei:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Az igazság nyomában – Igazság I., 2018

Copyright © Baráth Viktória

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-16-8

Férjemnek és lányomnak,
akikért bármit megtennék

A bűncselekmény

A tárgyalóteremben feszült csend ereszkedik ránk abban a pár másodpercben, amíg a bírónő lapoz egyet az előtte fekvő aktában.

– Nem bűnös – szólal meg unottan.

Egy pillanat alatt száll el belőlem minden kétely és félelem. Mosolyogva fordulok Alyssa felé, aki határtalan boldogsággal az arcán, könnybe lábadt szemekkel ölel magához. Enyhe kifejezés, hogy hatalmas kő esett le a szívemről. Inkább éreztem óriási sziklának, amelyet az utóbbi napokban a vállamon cipeltem, de ez teljesen lényegtelen. Csak az számít, hogy egy kétgyermekes anyuka végre hazatérhet a családjához azok után, hogy tévesen vádolták meg lopással.

– Köszönöm! – szipogja a fülembe, de ahogy hozzánk érnek a gyermekei, el is enged, hogy őket is magához szoríthassa.

Megható látványt nyújtanak. Ezektől a pillanatoktól érzem úgy, hogy megéri a sok munka, a túlórák és az álmatlan éjszakák. A szívem újult erőre kap, ahogy őket nézem. Nem sokáig merenghetek rajtuk, az élet nem állhat meg, délután már a következő ügyfelemmel lesz találkám, ezért sietve pakolok be mindent az itt-ott szakadt és kopottas táskámba. Már rég ki kellett volna dobnom, de a szívem minden egyes alkalommal összefacsarodik, amikor erre gondolok. Most is megáll a kezem a csatja felett, és csak nézem hosszú másodperceken keresztül. Túl sok emlék köt hozzá. Túl sok olyan emlék, amit a táskával együtt ki kellene hajítanom, de képtelen vagyok rá. Most sem időzöm túl sokat ezekkel a haszontalan gondolatokkal, csak felkapom a táskám, és elindulok a kijárat felé. A folyosón már a következő tárgyalásra várva sorakoznak a tanúk, és én nem tudom kizárni a tényt, hogy talán Alyssa megnyugodhat, de a mai napon még sok-sok ember élete fog fenekestül felfordulni. Ha tehetném, mindegyiküknek segítenék, de már megtanultam, hogyan keményítsem meg a szívemet. Ha nem húzok meg bizonyos határokat, azzal csak magamnak okozok fájdalmat, amitől a munkámban sem tudnék úgy teljesíteni, ahogy azt elvárják tőlem.

Ahogy kilépek az épületből, a nap sugarai egyenesen a szemembe világítanak. Mintha az égiek is megdicsérnék a mai teljesítményemet, ezt pedig nem tudom figyelmen kívül hagyni. Halvány, elégedett mosoly terül szét az arcomon, miközben lefelé haladok a lépcsőn, hogy foghassak magamnak egy taxit.

– Hannah! – kiált utánam egy vékony hang.

Ahogy megfordulok, meglátom közeledni Jesst. Kettesével szedi lefelé a lépcsőfokokat, miközben szőke haja csak úgy lobog utána. Rossz nézni, ahogy a magas sarkújában vágtat felém, mintha minden egyes pillanatban kifordulhatna a bokája. Tudom, hogy nem így van, hiszen nem is láttam még soha lapos talpú cipőben. Mindig is úgy képzeltem el, hogy ő már eleve stilettóban született.

– Gratulálok! – ugrik a nyakamba azonnal, ahogy elém lép.

Azt hittem, hogy már rég hazament, de cseppet sem bánom, hogy tévedtem. Szerettem volna megosztani vele az örömömet.

– Ne gratulálj nekem, ez a győzelem éppúgy a te érdemed is. Nélküled nem ment volna.

– Aah – vigyorog rám nyájasan, miután elenged. – Cuki vagy, de nem azért jöttem, hogy hízelegj! Quince hívott, hogy holnap reggel beszélni akar veled.

A szememet forgatva veszem tudomásul, hogy már megint be kell mennem a főnökhöz. Semmi bajom Quince-szel, de néha az idegeimre tud menni, és sejtem, hogy most is ez fog történni. Csak úgy sosem hívat be magához.

– Történt valami? – kérdezem Jesst.

– Én nem tudok róla – vonja meg a vállát, miközben lebiggyeszti rúzsozott ajkát.

Végigmérem az arcát, hátha titkol előlem valamit, de ártatlannak tűnik. Ha ő sem tudja, mi lehet az oka annak, hogy meg kell jelennem a nagyfőnök előtt, akkor vagy bajban vagyok, vagy rám akar sózni egy olyan ügyet, amiről tudja, hogy nem vállalnám el komoly rábeszélés és győzködés nélkül.

– Rendben – bólintok. – Te nézd át a Hudson-ügyet, mert holnap lesz az előzetes meghallgatás. Szeretném, ha a bíró már holnap ejtené a vádakat. Reggel találkozunk az irodában.

– Igenis, főnök – biccent felém, majd még egyszer rám mosolyog, és könnyed léptekkel indul el a főút felé.

Nézem pár másodpercig távolodni, mielőtt én is elindulok lefelé a lépcsőn. Olyan gondtalannak és életvidámnak tűnik, holott tudom, hogy ő is csontvázak sokaságát rejtegeti a szekrényében. Ha csak egyszer lehettem volna olyan, mint ő. Ha csak egyszer érezhettem volna ennyire szabadnak magam… Lehajtom a fejem, amikor beugranak Quince szavai. Talán tényleg azért vettem fel Jesst, mert magamra emlékeztet. Arra az énemre, aki mindig is lenni akartam, de mivel nem tudtam megbékélni a problémáimmal és a tragédiáimmal, sosem tudtam igazán továbblépni. Pontosabban, egyszer már majdnem sikerült. De akkor is rá kellett jönnöm, hogy az élet egy ribanc, aki addig nem nyugszik, amíg tönkre nem tesz mindent. Amíg nem rúg belénk egy utolsót még akkor is, amikor már a földre kerültünk.

Határozottan lépek az út mellé, és leintek egy taxit. A mai nap után semmi másra nem vágyom, csak egy forró fürdőre és egy pohár borra. Esetleg kettőre.

§

Frissen és kipihenten lépkedek az iroda folyosóján egy hatalmas pohár kávéval a kezemben. Megfogadtam, hogy nem iszom annyit, de úgy érzem, hogy a megbeszélés előtt szükségem van egy nagy adag koffeinre. Besurranok az irodámba, nehogy Quince észrevegyen. Semmi kedvem beszélni vele, és ha akár csak pár órával elodázhatom a találkozásunkat, én már annak is örülök. Tudom, hogy a nyakamba fog varrni egy újabb ügyet, amit magamtól nem vállalnék el. Persze tisztában vagyok azzal, hogy ő a főnököm, és azt kell tennem, amit ő mond, de amikor elvállaltam a melót, nem ebben állapodtunk meg. A szakmában mindenki azzal nyaggatott, hogy becsüljem meg az elért eredményeimet és azt a szintet, ahova kemény munka árán jutottam el. Ne adjam alább annál, ahol épp tartok, és ne lépjek vissza egy alacsonyabb lépcsőfokra, csak előre haladjak. És én így tettem. Még akkor is kiálltam magamért, amikor egy hatalmas nullának éreztem magam, és követeltem azt a bánásmódot, amit megérdemlek. Így kaphattam meg ezt a munkát, kiemelt bérezéssel és saját asszisztenssel. Senki másnak nincs segítsége, csak nekem, és bár Quince az elején húzta a száját, megadta nekem, amit kértem. Két legyet ütök egy csapásra: nem kell nekem foglalkoznom az unalmas feladatokkal, és felkarolhatok egy tehetséges fiatal lányt, aki még sokra viheti a szakmában.

Lepakolok az asztalomra, majd leülök a székemre, és belekezdek a napi rutinomba. Megnyitom a levelezésemet, hogy átolvassam azt az irgalmatlan mennyiségű levelet, amit az éjszaka alatt kaptam. Javarészt ezeket is át szoktam passzolni Jessnek, de jelenleg jobbnak látom meghúzni magam az irodám nyugalmat adó rejtekében. A következő tárgyalásig van még időm a többi dolgommal foglalkozni. A munkám eléggé leköti az energiámat és időmet, de én ezt cseppet sem bánom. A legjobban azokat a napokat szeretem, amikor egy perc nyugtom sincs, mert akkor nincs idő arra sem, hogy bármi elvonja a figyelmemet. Nem hiányzik nekem, hogy felesleges dolgokon jártassam az agyam, miközben épp egy ember életét kell megmentenem. Persze csak átvitt értelemben. Nem vagyok én se orvos, se isten. Bár a másodikhoz közelebb állok.

Előkészítem magam elé a Hudson-aktát, amikor az ajtó nyikorgása megüti a fülemet. A legjobb ötletnek az tűnik, ha nem emelem fel a fejem, mert akkor talán magamra hagy, ha nem foglalkozom vele. Ez persze hamvába holt próbálkozás, mert hiába ásom bele magam az előttem fekvő iratokba, Quince beljebb lép az irodámba, és becsukja maga mögött az ajtót. Ezt már nem tudom figyelmen kívül hagyni. A jobb szemöldökömet felvonva nézek fel rá.

– Ugye nem kell hogy feljelentselek szexuális zaklatásért? – kérdezem, mire a szemét forgatja.

– Miért kell neked minden beszélgetésünket elbagatellizálni?

Nagyot nyögve tárja szét a karjait, amitől én is megadom magam. Tudom én, hogy érti ő a poénokat, csak nem szereti.

– Jól van, jól van! – Visszavonulót fújok. – Mi történt, bal lábbal keltél fel?

Úgy tűnik, ezzel fején találtam a szöget, ugyanis gondterhelten túr bele ritkuló, ám még mindig vadul göndörödő hajába. Homlokán apró verejtékcseppek gyöngyöznek, amiből egyből leszűröm, hogy itt valami komoly dologról van szó. Leteszem a kezemben lévő tollat az asztalra, és hátradőlök a székemben, hogy jobban rá tudjak nézni.

– Mi történt? – kérdezem már komolyan, amire egy mély sóhaj a válasz.

– Gyilkosság. Többszörös.

Quince még sosem fordult hozzám gyilkossági üggyel, ezért a szirénák azonnal beindulnak a fejemben. Nem egy egyszerű ügyről van szó. Összeérintem magam előtt az ujjbegyeimet, miközben lassan bólogatva rendszerezem a gondolataimat.

– Hányan mondtak rá nemet?

Erre egy még nagyobb sóhaj hagyja el a száját. Bármiről legyen is szó, egyre jobban félek attól, hogy rám akarja tukmálni. A szemembe se mer nézni, miközben hozzám beszél.

– Eddig mindenki – nyögi ki halkan.

Sejtettem.

– Tudod, hogy a gyilkosság nem az én asztalom – próbálom visszautasítani. – Nem foglalkozom ilyen ügyekkel.

– Hannah, te vagy az utolsó reményem – néz végre a szemembe. – És ezé a fiatal srácé is. Egy fiatal lány megerőszakolásával és megölésével vádolják. Tulajdonképpen öt nagyon hasonló gyilkosság történt, de egyelőre csak az utolsó áldozatnál találtak bizonyítékokat Rivers ellen, így a vádemelés csak erre az egy esetre érvényes.

– Ez nekem nem tűnik túl bonyolult esetnek – vonom meg a vállam. – Mégis miért nem találsz hozzá embert?

– A fiú fekete. Senki nem akar belemenni egy faji ügybe.

Hát innen fúj a szél. Persze, a sok elkényeztetett fehér ügyvéd nem akarja besározni a hírnevét egy színes bőrű srác miatt… Mennyire szánalmasak! A 21. században élünk, könyörgöm! Mégis, hova fajult ez a világ? Előredőlök a székemben, és megtámasztom a könyököm az asztal lapján.

– Letartóztatták? – kérdezem.

Quince olyan tágra nyílt szemekkel néz rám, mint aki nem hisz a fülének. Felém lép, és izgatottan leteszi elém az aktát. Sosem láttam még így meghunyászkodni. Általában hangos szóváltások közepette rendezzük az ügyeinket, mert egyikünk sem akar engedni. Ő a főnök, de engem se kell félteni, hogy megvédjem magam és az érdekeimet. Most mégis úgy tűnik, hogy nem akar vitatkozni. Nagyon nagy szüksége lehet rám.

– Még csak előzetesben van – folytatja a tájékoztatásomat. – Sok bizonyíték szól ellene, de még több a sötét folt a történetben.

Jellemző, nemcsak egyszerűen kényes az ügy, de még bonyolult is. Kinyitom a dossziét, és belelapozgatok a kartonjába. Az első oldalon a srác fotójával találom szembe magam. Ijedtnek tűnik, szemei kikerekednek, szája résnyire nyílva fittyen lefelé. Fiatal, az adatai szerint még csak 24 éves, ami megnehezíti a dolgomat. Ha a megérzéseimre hallgatnék, egyből kiparancsolnám Quince-t az irodámból, a szívem azonban mégis azt diktálja, hogy adnom kell neki egy esélyt. Az az áldott jó szívem! Egyszer az fog a sírba vinni…

– Beszélni akarok vele – csukom be az aktát.

Felnézek Quince-re, aki döbbenten, tátott szájjal bámul vissza rám.

– Oké, rendben, elintézem – bólogat.

– Még nem vállalom el! – tisztázom a helyzetet. – Majd a személyes találkozó után visszatérünk rá. De most készülnöm kell a tárgyalásra.

– A Hudson-ügyet átadtam Jordannek – szakít félbe Quince, mire értetlenül nézek fel rá. – Igazából reméltem, hogy ezt fogod mondani, úgyhogy ma délutánra le is egyeztettem az első megbeszélést. Szeretném, ha csak erre koncentrálnál.

Ezt nem hiszem el! Dühösen dőlök újra hátra a székembe, és kérdőn pillantok rá, de ő csak megvonja a vállát.

– Ez most komoly? – kérdezem résnyire szűkült szemekkel.

– Igen – bólint már sokkal lazábban. – Négyre kell ott lenned. A többit én intézem. Istennő vagy!

Sietősen akar távozni az irodámból, és én is csak a fejem csóválom arra, hogy hagytam magam átverni, de az utolsó pillanatban valami eszembe jut.

– Quince – szólok utána, mire megfordul, és szemöldökét felvonva néz rám. – Ugye igazat mondasz? – kérdezem. – Ugye tényleg mindenki visszadobta az ügyet, és nincs semmi hátsó szándék abban, hogy engem kértél fel?

Úgy tesz, mintha nem tudná, miről beszélek. A homlokát ráncolva rázza a fejét, de én látom rajta, hogy igenis érti, mire célzok ezzel.

– Hannah, ne légy ilyen paranoiás! – tárja szét a karját, ártatlanságát jelezve. – Te vagy a legjobb ügyészünk. Még véletlenül se próbálnék nálad bármit is csellel elérni.

Ezzel kilép az ajtómon, de utoljára elkapom az arcára terülő önelégült vigyort. A fenébe is! Jól behúzott a csőbe. Le merném fogadni, hogy senkinek sem ajánlotta fel az ügyet, és én voltam az első, akihez fordult. Ismerhetném már annyira, hogy átlátok ezeken a kis játékain, de az az igazság, hogy bármilyen nehéznek tűnik is ennek a fiúnak a helyzete, furdal a kíváncsiság. Kemény munkának nézek elébe, ha tényleg elvállalom. Négyig azonban még sok dolgom van, ezért nagyot fújva nyitom ki újra a dossziét, hogy elolvassam az összes információt, amit eddig kiderítettek.

Lamar Rivers, 24 éves, San Franciscó-i születésű, fekete bőrű férfi. A Hollow bárban dolgozott pultosként. A menyasszonyával, Tasha Morgannel él együtt. A múlt héten bejelentés érkezett a rendőrségre, miszerint egy női holttestet találtak a parton, a Lands Endnél. A nyomozás egyértelműen kiderítette, hogy négy azonos bűncselekményt jelentettek az elmúlt két évben. Mind a négy esetben ismeretlen tettes ellen indítottak eljárást. Az aktákat újra megnyitották, de nem találtak semmit, ami elősegíthetné a nyomozást, kivéve azt, hogy az áldozatok mindegyike járt a Hollow bárban az eltűnésük előtti 24–48 órában. Miután kikérdezték a személyzetet és az áldozatok hozzátartozóit, arra jutottak, hogy a bárban tett látogatásuk szerepet játszik a halálukban. Mind az öt lány hosszabb ideig beszélgetett Mr. Riversszel, valamint Emily Thomson holttestén megtalálták a férfi DNS-ét hajszál, illetve hámszövetmaradványok formájában. Az ötödik áldozatnál egy szemtanú látta, amint egy fekete bőrű férfi mászik fel a sziklákon pont ott, ahol másnap a holttestet megtalálták. Ezek után kikérdezték Mr. Riverst, majd előzetes letartóztatásba helyezték.

Ettől se lettem okosabb… Az ügyészség és a rendőrség is szeret eleinte a lehető legkevesebb információval szolgálni, nehogy rögtön az elején be tudjuk bizonyítani a vádlott ártatlanságát. Már ez nagyon sokat elmond egy ügyről; ha ennyire fukarul bánnak az információval, akkor a vád sem teljesen biztos a dolgában. Engem pedig egyre jobban érdekel, hogy mi történhetett.

§

A konyhába érve látom meg Jesst és Jacket, amint a kávézóasztalnál ülve, kedélyesen cseverésznek. Jess a haját csavargatja, egy tincset a mutató- és középső ujja közé csippentve, miközben Jack le sem veszi róla a szemét. Szörnyű, hogy ezek ketten mit tudnak művelni! Persze megértem, hisz fiatalok, és nekik még ebből áll az élet, de a munkahelyi kapcsolatoknak sosincs jó vége. Itt vagyok én elrettentő példának.

– Más is kér kávét? – kérdezem hangosan, hogy szétrebbentsem őket.

Szerencsére sikerrel járok, mert mindketten felkapják a fejüket, és rám néznek. Nem mintha zavarna mások boldogsága, de ez egy munkahely. Nem akarom, hogy Jack elvonja Jess figyelmét a melóról. A fejüket rázva jelzik, hogy nem kérnek kávét, ezért csak a saját bögrémbe töltök. Akárhányszor ránézek a rovátkákkal díszített kerámiára, elárasztanak az emlékek. Ki kéne dobnom a táskával együtt, de én már csak ilyen vagyok. A megszokások embere. Nehezen válok meg azoktól a dolgoktól, amik a szívemhez nőttek.

– Jess, ha ráérsz, akkor kérlek, gyere be az irodámba. Délutánra programunk van – közlöm vele, miközben már el is indulok a konyha ajtaja felé.

– A Hudson-tárgyalás? – szól utánam Jess.

– Nem – rázom meg a fejem, és kilépek az ajtón.

A magas sarkúm kényelmetlenül süpped bele a szürke padlószőnyegbe. Valószínűnek tartom, hogy amikor lefektették, még nem kellett amiatt izgulniuk, hogy körömcipők fogják koptatni. Maximum a titkárnőké. Jócskán ráférne már az egész épületre egy felújítás, de az állami pénzből valamiért sosem jut nekünk annyi, hogy ezt megtehessük. Többször eljátszottam már a gondolattal, hogy felajánlok egy nagyobb összeget a korszerűsítésre, de félek, idegen zsebekben kötne ki.

Büszke vagyok arra, hogy nőként ezen a folyosón lépkedhetek, és nagyon remélem, hogy egyszer Jesst is átjárja majd ez a felemelő érzés. Nagyon jó úton halad efelé, és ezt mi sem bizonyítja jobban, mint hogy hallom magam mögött, ahogy a kíváncsiságtól vezérelve lohol utánam. Az irodámba érve leteszem a bögrém az asztalra, épp akkor, amikor Jess megjelenik az ajtóban.

– Nem a Hudson-ügyön kéne dolgoznunk? – kérdezi zavart tekintettel.

– Kaptunk egy újat – jelentem ki egyszerűen. – Még nem biztos, hogy vállalom, de négyre be kell mennünk a börtönbe egy elbeszélgetésre.

– Mennünk? – kérdez vissza a homlokára szaladt szemöldökkel.

– Te is jössz – bólintok, majd a forró kávémba kortyolva nyújtom felé Rivers aktáját. – Ezt olvasd át, aztán várom róla az észrevételeidet. De csak a beszélgetés után.

– Máris! – biccent, majd sebesen ki is fordul a szobából, hogy minél hamarabb nekiláthasson a munkának.

Ha nem lenne ilyen szorgalmas, valószínűleg nem ott tartanánk, ahol. Elégedetten és nyugodtan ülök le a székembe, majd a bögrével a kezemben az ablak felé fordulok, és kibújva a cipőmből a párkányra támasztom a sarkamat. Ugyan nem éppen Los Angeles pálmafáira néz az ablakom a háttérben a Hollywood felirattal, de azért így sem olyan rossz a kilátás. Légvonalban pont előttünk helyezkedik el a reptér, a légifolyosó pedig éppen felettünk szeli át az eget. Utálom a repülőket, mégis megnyugtat, ahogy figyelhetem őket le- és felszállás közben. Ez a legjobb része annak, hogy ezt az irodát kaptam. Ráadásul ez a kis birodalom csak az enyém. Egyedül értem el, hogy az enyém lehessen, és senki sem veheti el tőlem, ahogy az örömömet sem, amelyet ez az elégedettség okoz. Hosszú utat kellett megtennem ahhoz, hogy ennyire nyugodtan és pozitívan szemléljem az életemet, de úgy érzem, megérte. Nem idegesítem magam feleslegesen, csak a fontos dolgokra koncentrálok. Mint például a munkám. És bár nem szeretem, amikor Quince rám sóz egy olyan ügyet, amit nem én választottam, ilyenkor mindig arra gondolok, hogy ennek is oka van, mint minden másnak az életünkben. Ezektől az akadályoktól és kihívásoktól erősödünk és fejlődünk. Ha ezek a kis kellemetlen intermezzók nem lennének, csak egy helyben állva toporognánk a megszokásban, mint egy kellemesen langyos kis pocsolyában. No de nincs időm ezeken jártatni az agyam. Felhörpintem az utolsó korty kávémat, majd visszafordulok az asztalom felé, és felnyitom a laptopom. A rendszer szerint Quince levett minden másik ügyről, hogy csak Riversszel foglalkozhassak. Egy kicsit gyanús nekem, hogy ennyire kiemelt szerepet kap az irodában, ezért biztos vagyok benne, hogy ha ezt elvállalom, nem lesz könnyű dolgom vele. Nem egy átlagos eset, annál sokkal nagyobb a felhajtás körülötte, és körülöttem is az lesz, amint megjelenek a bíróságon. Vagy még hamarabb. Sokáig éltem a reflektorfényben ahhoz, hogy tudjam kezelni a sajtót, így ettől a részétől nem félek. Ráadásul most még fogást sem találnának rajtam.

§

Jess-szel egymás mellett lépünk be a fogadóépületbe. Ahogy megcsap az a jellegzetes, orrfacsaró szag, ami a börtönökben és fogdákban folyton terjeng, felfordul a gyomrom. Nem igazán adnak a higiéniára, ráadásul sok fogvatartott kimondottan élvezi, ha ezzel is bosszanthatja az ügyvédeket. Nem értik meg, hogy mi az ő oldalukon állunk, ezért sokszor ránk is ellenségként tekintenek. A fémdetektoros kapu előtt minden holmimat a futószalagon fekvő kis tálcába teszem, ahogy a táskámat is, Jess pedig követi a példámat. Jól ismerem már a járást, nem ez az első alkalom, hogy megfordulok a San Brunó-i börtönben.

– Kit látnak szemeim?

Jerome csillogó tekintettel áll meg előttem, miután átlépem a fémdetektort. Szeretek jó viszonyt ápolni az őrökkel, ezért felveszem a legelragadóbb mosolyom, és úgy nézek vissza rá. Ő az egyik legkeményebb fegyőr, és ezt már az első találkozásunkkor leszűrtem. Nemcsak a termete, de öblös hangja és egész lénye tekintélyt parancsol. Persze velem és Jess-szel mindig mézesmázos.

– Annyira hiányoztál már, hogy nem bírtam nélküled – somolygok rá, majd barátságosan megsimítom a vállát. Nem akarom, hogy félreértse a dolgot, tudnia kell, hogy ez csak játék.

– Remélem, nem hoztatok be semmilyen illegális dolgot, mert akkor nem lenne más választásom, mint hátravinni titeket egy alapos motozásra.

Ő is mindig benne van egy kis szócsatában, ezért tudom, hogy simán leüthetem a labdát. Magamhoz veszem a táskámat a tálcáról, majd a szemébe nézve, csábos hangon szólalok meg.

– Tudod, hogy milyen rossz kislányok vagyunk – kacsintok rá, majd a csípőmet ringatva ellibbenek előtte, és határozott léptekkel a látogatói szoba felé indulok.

Ennél messzebb sose szoktunk menni, de néha jólesik egy kis ártatlan flörtölés. Minden nőnek szüksége van arra, hogy igazán nőnek érezhesse magát. Jessnek még sűrűn van része ebben, de nálam egyre ritkábbak ezek az alkalmak, főleg, ha kettesben mutatkozunk. Nem mintha féltékeny lennék rá, de hát lássuk be, ő majdnem tíz évvel fiatalabb nálam, és ez nagyon is számít a pasiknak. Tisztelet a kivételnek.

A rideg betonfalak pattogva verik vissza cipőnk kopogását, betöltve ezzel a teret. Az egész testem libabőrös lesz, ahogy átjár a hely légköre, és az a szemernyi félsz, ami az egészséges aggodalom hatására ott bizsereg az ereimben. Egy másik őr flegma, rezzenéstelen arccal kísér végig minket a folyosón, miközben fejben már nagy valószínűséggel teljesen máshol jár. Nem hibáztatom érte. Senkinek sem lehet az a nagy álma, hogy egyszer egy állami börtön fegyőreként dolgozhasson. A legtöbbjüket a kényszer vezeti erre az útra, de jócskán akad olyan is, aki szimplán örömét leli abban, hogy uralkodhat a kegyvesztett és jogaiktól megfosztott embertársain. Beteg világban élünk.

– Nem találtam túl sok bizonyítékot ellene – szólal meg Jess halkan, de én rögtön csöndre intem.

– Megmondtam, hogy csak a beszélgetés után vagyok kíváncsi a véleményedre. Addig ne befolyásoljuk egymást, és ne ítéljünk elhamarkodottan.

Nem szoktunk ekkora feneket keríteni egy-egy ügynek, de valamiért úgy érzem, hogy most óvatosnak kell lennem. Nem tudnám megindokolni, miért, egyszerűen csak ezt súgja az ösztönöm, aminek kénytelen vagyok engedelmeskedni. Jess is homlokráncolva pillant rám, de ismer már annyira, hogy ne kérdezősködjön.

Az ajtó elé lépve veszek egy mély levegőt. A hátamon végigfut a hideg, de megfegyelmezem magam. Most nincs idő a negatív érzésekre; amint belépek a szobába, a maximumot kell nyújtanom. Kattan a zár, nyílik az ajtó, én pedig gondolkodás nélkül megindulok. A szemem egyből megakad a szürke falak között álló asztal túlsó oldalán ülő férfin. Fiatal, ez első ránézésre látszik, és rendesen be van tojva. Feszülten ül a székében, kezét az asztal lapján pihentetve. A narancssárga kezeslábasa, ami legalább két számmal nagyobb rá, csak úgy susog a fészkelődésétől és lábrázásától, a bokája körül és a csuklóin hangosan csörögnek a láncok és a bilincsek. Ő még nem tudja, hogy nem is történhetett volna vele jobb dolog, mint hogy engem láthat.

– Mr. Rivers – lépek az asztal másik oldalára, mire hatalmas fekete szemeit rám emeli. – Hannah Jones vagyok, a kerületi ügyvédi irodától jöttem.

A hangom határozottan, mégis lágyan cseng. Nem akarom megijeszteni, de tudnia kell, hogy kivel van dolga. A reakciója nem lep meg. Úgy ráncolja a homlokát, mint aki azt hiszi, valamiféle kandi kamerás műsorba került. Még körbe is néz, hátha választ talál arra az egyszerű kérdésre, ami most a fejében járhat: mégis mi a fene folyik itt?

– Maga lesz az ügyvédem? – kérdezi hitetlenkedve, majd alaposan végigmér engem és Jesst is. A tekintetéből könnyen leszűröm, hogy nem nézi ki belőlünk, hogy valóban ügyvédek lennénk. Vagy legalábbis azt gondolhatja, hogy az iroda a két leginkompetensebb személyt küldte el hozzá.

– Még nem biztos – tájékoztatom. – Minden a mai beszélgetésünkön múlik.

Kigombolom a blézeremet, majd biccentek az őrnek, hogy magunkra hagyhat. Kissé noszogatnom kell, hogy tényleg így tegyen, de végül hármasban maradunk a szobában. A szék lába végigkaristolja az ócska járólapot, ahogy kihúzom az asztaltól, hogy kényelmesen le tudjak ülni. A táskámat magam elé fektetem, és előkészítem az ügy aktáját, amíg Jess elhelyezkedik mellettem. Ő is kigombolja a blézerét, az ő blúza jóval kivágottabb, mint az enyém.

– Nos, Mr. Rivers – kezdek bele, ő pedig tartja velem a szemkontaktust. Érdeklődve figyeli minden mozdulatomat. – Ma kaptam meg az aktáját, így csak annyi információm van, ami erre a néhány fecnire ráfért. – Meglebegtetem kettőnk között azt a pár papírlapot, amit a dossziéban találtam. – Egy gyilkossági ügy azonban jóval összetettebb ennél. Főleg, ha több gyilkosságot is a nyakába akarnak varrni.

– De nem én tettem! – csattan fel azonnal. Legalább az elején tisztázzuk, hogy mi az ő álláspontja.

– Én csak azt mondtam, hogy az ügyészi iroda és a rendőrség szerint ön volt. Az lesz a mi dolgunk, hogy ezt megcáfoljuk. Mármint az irodáé – javítom ki magam.

– Nem értem, hogy miért engem hoztak be – fészkelődik tovább a székében. – Azt mondták, hogy én vagyok az egyetlen közös pont a négy gyilkosságban.

– Öt – javítom ki, majd összekulcsolt kezekkel az asztalra támaszkodom, és kicsit előrehajolva felveszem vele a szemkontaktust. – Nézze, ahhoz, hogy együtt tudjunk dolgozni, őszintének kell lennie velem. Jelenleg én vagyok az egyetlen, aki segíthet magának, és higgye el, ez nem olyan szörnyű hír.

Az arcán átsuhan a megadás, már nem tekint rám ellenségként. Azt hiszem, sikerült felfognia, hogy én vagyok a legjobb esélye. Lassan dől hátra a székében, de a tekintetét nem szakítja el az enyémtől, csak az utolsó pillanatban, amikor Jess felé fordul.

– És ő ki? – biccent felé.

– Ő a helyettesem.

Figyelem a reakcióját és a pillantását, amivel Jesst mustrálja. Szemében megcsillan a kétely, de a magabiztos fellépésem hatására nem enged neki.

– Mit akar tudni? – kérdezi higgadtan, ahogy visszafordul felém.

– Mindent. De kezdésnek mondja el, hogy mit csinált azon a napon, amikor megölték Emily Thomsont.

– Azt sem tudom, mikor ölték meg – vonja meg a vállát érdektelenül. Ezt azért feljegyzem magamnak. – Egyszer csak megjelent a lakásomon egy egész kibaszott kommandó, kirángattak az ágyamból, és becipeltek ide. Először azt se voltak hajlandóak elmondani, miért történik mindez.

Nagy levegőt veszek, hogy folytatni tudjam. Makacs természetétől nem vagyok elragadtatva, és biztos vagyok benne, hogy a későbbiekben ez még problémát okozhat, de nem torpanok meg. Nem zavarhat meg a felháborodása, hiszen ha tényleg nem közölték vele az őrizetbe vételének okát, akkor jogosan akad ki.

– Akkor azt mondja el, hogy mit csinált az azt megelőző napon, hogy a rendőrök reggel megjelentek a lakásán.

Most kell ébernek lennem, egy apró mozzanat sem kerülheti el a figyelmemet. Rivers nagy levegőt vesz, majd lassan fújja ki az orrán keresztül. A tekintetét az asztal lapjára és a csuklóján lifegő bilincsre szegezi. Megviseltnek tűnik, de ki ne lenne az egy ilyen helyzetben? Nekem most mégis azt kell figyelnem, hogyan beszél, mit mond, és közben milyen üzenetet közvetít a testbeszéde.

– Ugyanazt csináltam, mint mindennap – vonja meg ismételten a vállát, mintha már hatvanadszorra kellene ezt elmondania. – Sokáig aludtam, mert előtte is éjszakás voltam. Mire felébredtem, Tasha már nem volt otthon, elment dolgozni.

– Mit dolgozik? – kérdezek közbe, hogy minél több információhoz jussak.

– Ápolónő egy közeli kórházban. Sokszor ügyeletes, ilyenkor már kora délután elindul otthonról, és csak hajnalban ér haza.

Feljegyzek magamnak mindent, majd biccentek, hogy folytassa nyugodtan.

– Szóval felébredtem, csináltam magamnak kaját, aztán lezuhanyoztam, és már mentem is melózni. A szokásos műszakomat végeztem, este hattól zárásig.

– Mikor zártak?

A plafonra meredve gondolkodik.

– Laza nap volt, kettő körül végeztünk. Utána még összepakoltam, bezártam a kasszát, és csak azután indultam haza, negyed három tájt.

– Milyen útvonalon, és mikor ért haza?

– Ez most kihallgatás, vagy mi? – emeli meg enyhén a hangját, de én higgadt maradok.

– Nem, de tudnom kell az alapokat ahhoz, hogy lássam, milyen nehéz az ügy, és hol lehetnek benne kiskapuk vagy buktatók. Viszont ha továbbra is akadékoskodik és megnehezíti a munkámat, akkor visszaküldök egy zöldfülűt, aki majd egészen biztosan elszúrja a tárgyalását, és higgye el, az sokkal kellemetlenebb lesz, mintha most válaszolna egypár kérdésemre.

A szemét forgatja, de tudom, hogy felfogta, amit mondtam. Nem mondom, hogy átérzem, amin most keresztülmegy, de megértem, hogy nincs egyszerű helyzetben. Ha bűnös, akkor olyan érzés lehet, mintha a hurok egyre csak szorulna a nyaka körül, ha pedig ártatlan, akkor rendesen be lehet szarva, hogy élete hátralevő részét a rács mögött fogja tölteni.

– Mindig busszal megyek a Market és a Hatodik utca sarkáig, onnan gyalog. Kábé egy óra az út, ha jön a busz, de mielőtt még rákérdezne, aznap éjjel kimaradt egy járat, így csak fél négyre értem haza.

– Valaki meg tudja erősíteni az időpontokat?

– A főnököm kettőkor lelépett, utána egyedül maradtam a bárban. Amikor meg hazaértem… – fújtat – talán a szomszédok hallhatták, hogy megérkeztem. Elég hangosan nyílik és záródik az ajtónk.

Felírom magamnak, hogy később minek kell utánakérdeznem. Az alibijének mindenképp sziklaszilárdnak kell lennie.

– Emlékszik arra, hogy az áldozatok jártak a kocsmában?

– Nagyon sok vendégünk van egy nap, nem tudok mindenkire emlékezni – vonja fel a szemöldökét.

– Emily Thomsonra emlékszik?

Előhúzom a lány képét az aktából, és az asztalon Lamar elé csúsztatom. A szája résnyire nyílik, a levegőt élesen szívja be. A szeme kikerekedik, és a mellkasa is gyorsabban hullámzik fel és le, miközben nagyokat nyel – valószínűleg a hányingerét próbálja legyűrni. Nem is csodálom. Első alkalommal én is így reagáltam, amikor egy vízből kihalászott holttestet láttam. Még Jess arca is kicsit elszürkül, de ő már tudja, hogyan kezelje ezt a helyzetet, ellentétben a vádlottunkkal. Persze hozhattam volna olyan képet is, amin Emily még él, mosolyog, és szőke haját lobogtatja a szél, vagy olyat, amit Mark készített róla a boncolás után, már tiszta arccal, de kíváncsi voltam Rivers reakciójára. Kénytelen vagyok ilyen módszerekhez folyamodni, mert azt már megtanultam, hogy az emberek hazudnak. Szavakkal semmit sem lehet elérni náluk.

– Felismeri a lányt? – kérdezem.

Rivers mély levegőt vesz, mielőtt megszólalna, a tekintetét pedig elszakítja a képtől.

– Igen, azt hiszem – nyögi, még mindig hányingerrel küszködve. – Tényleg járt nálunk aznap este. Ha jól emlékszem, a barátnőivel volt.

– Lánybúcsút ünnepeltek – helyeselek. – És az ő arcuk ismerős?

A többi lány képét is kiteszem elé egymás mellé, de én csak őt figyelem. Elszörnyülködve néz végig rajtuk, a tekintetébe rémület vegyül. Már nem tűnik olyan nagypofájúnak, mint eddig.

– Sajnálom, de nem vagyok benne biztos – rázza a fejét.

– Semmi gond.

Visszarendezem az összes képet a dossziéba, de közben fél szememet Riversen tartom. A mély levegővételek sokat segítenek az állapotán.

– Már csak egy kérdésem van – szólalok meg ismét, nehogy kiessünk a lendületből. – Folytatott ön szexuális kapcsolatot a bárba betérő vendégekkel?

Először úgy lefagy, mint aki nem is érti a kérdésemet, de végül elsötétül a tekintete.

– Mégis mit gondol? – ráncolja a homlokát. – Szeretem a menyasszonyomat! Szeretem Tashát! Soha nem tudnám megbántani!

Ez az első válasza, amit százszázalékosan elhiszek. Néhány másodpercig farkasszemet nézünk egymással, aminek én vetek véget. Azt hiszem, ennyi elég is volt mára.

– Köszönöm – biccentek. – Átnézem még egyszer a jelentéseket, és jelentkezem.

Megtámaszkodom az asztalon, és épp felállni készülök, amikor Lamar a kezemre helyezi az övét. Egy pillanatra összerezzenek, de amikor újból a szemébe nézek, megértem a mozdulatát.

– Segítsen, kérem – kérlel halkan, de a szeme többet elárul.

Kétségbe van esve, bármilyen nagy volt is a szája, és bármilyen ellenségesen viselkedett is velem.

– Igyekszem – bólintok, és csak ekkor húzom el tőle a kezem.

Nagyon remélem, hogy a megérzéseim ezúttal sem csalnak.