Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A regényt megtörtént események ihlették.

Bizonyos személyek neve, rangja, szerepe
és az események egy része valóságos, a többi a képzelet műve.

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015

Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan – A grófnő árnyékában, 2017

Az Ártatlan – Bűnös örömök városa, 2017

Az Ártatlan – A párizsi nő, 2018

Mennyei bűnök 1., 2018

© R. Kelényi Angelika, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-01-4

1.

Csend volt. Marco Fiore hallgatózott, figyelte az emeletet, ahová fel kellett jutniuk. A Maria della Pace kolostor hallgatott. Fiore mélyen remélte, hogy Niccolo atya, a Sant’Ambrigio zárda gyóntatópapja, akit épp megzsarolni készültek, alszik, mint a bunda. Körbekémlelt, majd amikor nem látott mozgást, megbökte a mellette álló papot, aki bólintott. A fal mellé lapulva a lépcsőhöz surrantak, ahol egy percre ismét meglapultak. Marco hátranézett. Giorgio Valentini közvetlen mögötte guggolt.

– Nem hittem volna, hogy valaha még együtt settenkedünk, különösen nem azt, hogy egy kolostorban – súgta a barátjának, aki megcsóválta a fejét.

– Én tudtam, hogy nem bírod sokáig az unalmas, dorbézoló életedet…

– Unalmas? És dorbézoló? Ez a két szó üti egymást, barátom, nem gondolod?

– Azt gondolom, hogy fogd be végre a szád, és induljunk, mielőtt valaki ismét megéhezik, netán a szerencsétlen barát, akit az imént leütöttem, magához tér… – morogta a pap, és lökött egyet Marcón.

Fiore elvigyorodott. A vére felforrt a kalandtól, a veszély feltüzelte, úgy érezte, ismét él. Tisztában volt vele, milyen komoly ügyben nyomoz. Tudta, ha mindaz, amit a hercegnő elmesélt igaz, akkor darázsfészekbe nyúlt, és megütheti a bokáját, de nem érdekelte. Végre izgatta valami – még ha az olyan rettenetesen aljas bűntény volt is, melynek egy cseppet sem kellett volna örömmel eltöltenie…

A lépcső oldalsó falához simult, majd óvatosan felfelé indult, a társa követte. Egy vakolatdarab elvált a faltól, és a kőre esett. A koppanás pisztolylövésnek hangzott a néma csöndben. Összenéztek. Valentini az égre emelte a tekintetét, és gyors pillantást vetett az ajtók felé. A kolostor lakóihoz vélhetően nem jutott el a zaj, semmi sem mozdult. A pap intett, hogy induljanak tovább.

Óvatosan, nesztelenül haladtak az emeleti ajtó felé, mely Niccolo atya szobájába vezetett. Fiore a kilincsre tette a kezét, majd gyengéden lenyomta. A zár engedett, ő pedig finoman, résnyire nyitotta az ajtót. Sejtette, hogy Niccolo nem zárta kulcsra – valószínűleg kulcs sem volt hozzá, hisz mi okból kellett volna e biztonsági intézkedés? Egy kolostori lakócellából nem volt mit ellopni.

A szobából nem szűrődött ki fény. Fiore megállt, és hátrapillantott a barátjára, aki bólintott, majd helyet cserélt vele. A pap beljebb taszította az ajtót. A zsanér megnyikordult, mire Valentini felsóhajtott, de nem tétovázott. Villámgyorsan bent volt a szobában, mögötte szorosan Marco is belépett, majd a zajjal már nem törődve bezárta az ajtót. A helyiségben sötét volt, csak egy halvány fénysugár hatolt be az ablaktábla résén, mely ahhoz épp elégnek bizonyult, hogy Marco homályosan bár, de felismerje a berendezési tárgyakat.

A pap egyetlen ugrással az alacsony priccsnél termett, és széles hátával eltakarta Niccolót, aki nyilvánvalóan nem eszmélt elég gyorsan a zajra, mert még az ágyában feküdt. Nem pattant fel, nem kiáltott. Talán fel sem merült benne, hogy valaki betörhet a cellájába.

Marco közelebb lépett. Akkor már jól látta, hogy a barátja hatalmas tenyerét a szerzetes szájára szorítja, aki kimeredt, riadt, semmit sem értő tekintettel bámult rájuk. Próbált szabadulni: rugdosott, a karjaival kaszált.

– Ne kapálózz, amice, hamarabb szabadulsz… – morogta az arcába Valentini. – Ha nem hagyod abba, kénytelen leszek eltörni az orrodat! – Hangja vészjóslón csengett, mire a másik azonnal abbahagyta a fészkelődést.

– Na! – szólalt meg Marco is. – Akkor most bekötöm a szádat, Niccolo testvér, aztán beszélgetünk.

Erre a gyóntató szeme még inkább kimeredt, Fiore pedig halkan felnevetett.

– Bocsáss meg, badarságokat mondok. Nem cseveghetünk, hisz neked be lesz kötve a szád. Én beszélek… – bólintott a férfi felé, majd a kabátkája zsebéből előhúzott egy kendőt.

Úgy tűnt, kifejezetten jól szórakozik. Pedig valamelyest sajnálta a szerencsétlen szerzetest, hisz biztos volt benne, hogy ő is tud a San’Ambrogio zárdában folyó mocskos üzelmekről. Még ha esetleg tevékenyen nem is vesz részt a bűnös cselekedetekben, hallgatásával támogatja Maria Luisa tetteit. Ez pedig bűnrészessé teszi. Az, hogy gyávaságból, parancsra, vagy anyagi haszon reményében nem jelenti az ügyet a Szentszéknek, Marcót egyáltalán nem érdekelte. Számára mindegyik azonos súllyal bírt. Egy felszentelt pap soha nem nézhet félre, nem maradhat csendben, ha ilyen pokoli bűntény jut a tudomására.

Arrébb tolta Valentini kezét, majd gyors, pontos mozdulattal bekötötte Niccolo száját. Aztán ülő helyzetbe húzta a rémülten pillogó embert.

Körülnézett, és felfedezett egy apró asztalt, mellette pedig két szék körvonalait. Megfogta az egyik támláját, a szoba közepére perdítette, majd intett a barátjának, aki megfogta a szerzetest, felrántotta a priccsről, és a székre lökte.

– Ne próbálj menekülni, Niccolo, mert a társam nagyon gyors és sajnos nem tudja szabályozni az erejét! Nehogy véletlenül egy ütéssel megöljön… Volt már ilyen – Marco hangja szenvtelenül csengett. – Nekem holtan is jó vagy, sőt! Valójában holtan vagy a legjobb. Akkor nincs kockázat, biztos, hogy nem beszélsz.

Niccolo felnyögött, mintha mondani akarna valamit, de a kendő nem engedte. Megrázta a fejét, és még mindig teljesen értetlenül bámult két fogvatartójára.

– Ne erőlködj, amice, nem tart sokáig. Utána vagy alszol tovább, vagy… – Marco elhúzta az ujját a torka előtt. Valentinire pillantott, összevillant a tekintetük. Nem először játszották el ezt a szerepet. Mindig nagyon hatékonyan működtek együtt, ha rá kellett ijeszteniük valakire, holott valójában nem szívesen tették.

Megfogta a másik széket, és letelepedett Niccolóval szemben.

– Nem akarunk bántani. Csak rajtad múlik, hogy ne is tegyük meg. Okos embernek látszol, úgy gondolom, meg fogod érteni az érveinket, és teljesíted a kérésünket.

A szerzetes a szemét forgatta, és újra felnyögött.

– Elég, ha csak bólintasz, Niccolo testvér, amennyiben felfogtad, amit mondtam – vonta fel a szemöldökét Marco.

A másik egy pillanatig egyenesen a szemébe nézett, aztán bólintott.

– Remek – biccentett Fiore, majd hátradőlt a széken. Magabiztosnak látszott: olyan embernek, akinek egy élet nem jelent sokat, ha el akarja érni a célját. Igyekezett ezt sugározni, főleg azért, hogy az, aki szemben ül vele, eléggé féljen ahhoz, hogy meg se merjen mukkanni, és később is gyakran eszébe jusson, ha nem úgy cselekszik, ahogy kérték tőle, biztos, hogy megtalálják, és akkor még születése pillanatát is elátkozza.

– Számtalan vádat tudnék felhozni ellened, de csupán egy nevet említek: Monica nővér… – Elvigyorodott, és felvonta a szemöldökét, éreztetve az férfival, hogy pikáns ügyről van szó. – Tudomásunk van róla, hogy titkos viszonyt folytatsz egy nővérrel, sőt, arról is, hogy közöd van egy levélhez, mely kikerült a Sant’Ambrogio zárdából, és lavinát indított el az Inkvizíció berkein belül. Nos… – hajolt előre – mi hajlandók vagyunk minderről hallgatni, de csak abban az esetben, ha te megteszed, amit kérünk tőled. Érted, amit mondok?

Niccolo lehunyta a szemét, majd megrázta a fejét. Aztán újra Marcóra nézett, tekintete dühöt és kétségbeesést sugárzott.

– Leveszem a szádról a kendőt, ha megígéred, hogy nem ordibálsz – folytatta zavartalanul Fiore. – Ha megígéred, hogy csendben maradsz, bólints.

A szerzetes egy darabig csak bámult Marco szemébe, aztán lassan, de határozottan bólintott. Valentini óvatos mozdulattal levette a szájáról a kendőt, de olyan közel maradt hozzá, hogy ha az mégis kiáltana, nyomban leteríthesse egy ütéssel.

– Jól van, látom, értjük egymást – mosolyodott el Marco, amikor Niccolo elhúzta a száját ugyan, de zárva tartotta. – Nem esik bántódásod, ha betartod az ígéretedet.

– Kik maguk és mit akarnak tőlem? – suttogta a férfi remegő hangon.

Fiore, hátradőlt, a karjait összefonta maga előtt.

– Azt, hogy kik vagyunk, nem kell tudod. Elég, ha azzal tisztában vagy, bárhol, bármikor megtalálunk, ha eljár a szád.

– Mit akarnak tőlem? – ismételte meg a kérdését Niccolo némileg határozottabban, de még mindig nagyon halkan.

– Azt akarjuk, hogy betegedj meg! Hagyd el ezt a kolostort, térj vissza a szülőföldedre, és jó darabig ne menj olyanok közelébe, akiknek bármi közük van a Szentszékhez. Bármi, érted?

– Betegedjek meg? – nyögte a szerzetes.

Marco bólintott.

– Nem érdekel, milyen betegséget találsz ki magadnak, elég, ha hihető. Ha viszont nem akarsz beteget játszani, akkor mondd, hogy feladod a papi hivatást, kilépsz a rendből, mert világi életre vágysz. Így azonban nem térhetsz vissza, ha mi végeztünk. A betegség ennyire nem visszavonhatatlan döntés…

– Feladni a papi hivatást? Elhagyni Szent Ferenc rendjét? Eszeljek ki egy fertőző betegséget? Maguk teljesen megbolondultak! – rázta a fejét Niccolo. – És mivel végeznek? Vagy kivel?

– Jobb, ha nem tudsz semmit. A feladatod csupán az, hogy a zárdában, ahova gyóntatni jársz, egy időre átadd nekem a feladataidat. Nem érdekel, hogy csinálod, de ha kiderül, hogy színjáték az egész, akkor neked véged… és szegény Monica nővérnek is… – vágott sajnálkozó képet Marco. – Ezt nem akarhatod, amice…

Úgy tűnt, Niccolo kezdi felfogni, a két marcona ember nem tréfál vele, mert düh és kétségbeesés villant a tekintetében.

– És mi a biztosíték arra, hogy sem nekem, sem a nővérnek nem esik bántódása, ha megteszem, amit akarnak?

Fiore széttárta a karját.

– A szavam, Niccolo testvér. Mi más?

– A szava? – nevetett kényszeredetten a szerzetes. – Hisz kényszerít, zsarol… Mit érhet a szava?

Marco megvonta a vállát.

– Választhatod a másik lehetőséget is. Nincsenek lelki aggályaim, a parázna életmódod miatt minden további nélkül feljelentést teszek ellened a Szentszéknél. Valójában meg is érdemelnéd. Nem is a bűnös kapcsolatod miatt, hanem a zárdában folyó mocskos ügyek elhallgatásáért. Talán még részt is veszel ezekben a gyalázatos tettekben… Talán még élvezed is…

A férfi elsápadt, és megremegett a szája széle.

– Milyen mocskos ügyekről beszél? – hebegte, de látszott, pontosan tudja, hogy a zsarolója mivel vádolja.

– Nincs értelme tagadnod. Semmire sem mész vele. Pontosan tudjuk, milyen üzelmeket folytatnak a Sant’Ambrogióban. Hagyjuk a mellébeszélést! Az ügy szempontjából egyébként is lényegtelen, mit vallasz be nekünk és mit nem. Az ajánlatom akkor is csak ennyi. Ha életed végéig tagadsz, akkor is, ha részletes vallomást teszel, akkor is.

– Szép kis ajánlat! – motyogta maga elé Niccolo, majd lehunyta a szemét. – Vagyis nincs választásom, és az sem érdekli, mi a mentségem…

– Pillanatnyilag nincs időm a mentegetőzésedet meghallgatni, de természetesen teszel majd vallomást egy más alkalommal. Miután engem szépen beprotezsáltál a zárdába. A kollégám örömmel meghallgatja a történetedet.

Niccolo sanda pillantást vetett Valentinire, aki vészjóslón elvigyorodott.

– Nem, nem neki. Egy másik kollégámnak. De természetesen ő is elkísér – bökött fejével a barátja felé Fiore. – Nos? Mi a válaszod? – csapott a térdére, és várakozón nézett a megfélemlített szerzetesre.

Niccolo válla meggörnyedt, szemét lesütötte. Látszott rajta, hogy megtört. Fiore arra gondolt, a testi fenyegetés talán nem hatott volna, azonban Monica nővér és a Sant’Ambrogióban történt visszaélések említése láthatóan mellbe vágta a férfit. Nem szólt egy szót sem, a padlót nézte, aztán alig észrevehetően bólintott.

– Jó! – csapott ismét a térdére Marco, majd felpattant. – Látom, értjük egymást. Ne feledd, ha nem tartod a szavad, legközelebb a Szentszék emberei jönnek érted, és nem lesznek ilyen finom úriemberek, mint mi. Én holnap beköltözöm ide, te pedig másnap bejelented, hogy beteg vagy, el kell utaznod néhány hétre. Addig viszont engem javasolsz, hogy átvegyem a munkádat a Sant’Ambrogióban.

Niccolo felpillantott, és elhúzta a száját.

– Ez nem így megy. Nem fogadnak el akárkit gyóntatónak…

– Ne aggódj! Olyan ajánlólevelem lesz, amilyennel akár Őszentsége mellett is szolgálhatnék. Te csak tedd, amit mondtam!

– Dehát maga nem is pap… – rázta a fejét Niccolo.

– A látszat néha csal, amice – mosolygott Marco. – Holnap találkozunk!

Valentinire nézett, majd elindult az ajtó felé. A barátja még vetett egy szigorú pillantást a szerzetesre, majd követte Fiorét.

2.

A teremben néma csend honolt, a Sant’Ambrogio zárda nagyterme készen állt a beavatási szertartásra. Blanca Rivában egyre nőtt a feszültség. Tudta, hogy mit vállalt, tudta, hogy ki kell bírnia ezt is – ahogy minden mást is, ami következik –, ha bizonyítékot akar szerezni az itt folyó pokoli tevékenységekkel kapcsolatban. A megbízója, Katharina Schillingfürst hercegnő arca rémlett fel előtte, ahogy csendesen, a hangjában fájdalommal elmeséli, hány novíciát gyalázott meg az apátnő, hogy beteg vágyait kielégítse. A feladata világos volt, és az is, mit kap cserébe, ha sikerrel jár. Szabadságot és biztonságot… Aztán Marco Fioréra gondolt, a nyomozóra, aki nem hagyott számára más választást, mint hogy beköltözzön ebbe gyalázatos kolostorba. Tudta, nincs miért vádolnia a férfit, hisz ha néhány hete sorsára hagyja, már kivégezték volna korábbi háziura, Stefano Cavo meggyilkolásáért.

Megerősítette magát, és elszántan gondolt arra, Leonáért, a húgáért mindent túl fog élni. Mindent – még a túlélhetetlent is…

Noha még nem szállt le az este, hatalmas, oszlopszerű gyertyák égtek a teremben, sejtelmes fénnyel vonva be Blanca meztelen testét. Középen állt, előtte, néhány méter távolságra félkör alakban álltak a kolostor lakói és egy férfi, aki barna csuhát viselt, fölötte fekete köpennyel, a fejét kámzsa takarta. Az apácák barna öltözékükben úgy sorakoztak, mint megannyi sötét madár, amik prédára lesnek.

Blanca felemelte a fejét, és zavart sugárzó tekintetét végigfuttatta az őt bámuló embereken. A nővérek többsége lesütötte a szemét, nem állták a sértett, kérdő pillantást, néhányan azonban továbbra is úgy vizslatták, mint szakácsnő a húst a piacon. A lány tekintete egy pillanatra megállt a magas, testes férfin, akinek most már az arca is látszott. Hidegen, szenvtelenül nézett rá, és ez Blancát megnyugtatta. Érezte, hogy ez az ember nem jelent rá veszélyt. Legalábbis meztelen testének látványa nem tüzelte fel, és már ettől is enyhült benne a félelem. A megalázottság érzése azonban nem, és ezt nem is igyekezett titkolni, hisz ő most egy szende szűz leány, aki Istennek készül szentelni az életét. Nem is viselkedhetne, nem is érezhetne másképp. Próbálta egyik karjával a melleit, másik kezével a szemérmét takarni (csekély sikerrel), és látta, hogy Maria Luisa arcán egy gonosz kis mosoly fut át, ahogy szerencsétlen próbálkozását figyeli.

A fejében egymást követték a gondolatok. Nem értette, mi okból állították pellengérre, nem értette, miért vetkőztették meztelenre már beköltözése első napján, hisz erről a hercegnő nem mesélt neki. Ez vele vagy nem történt meg, vagy valamiért elhallgatta előle – pedig ha tudta volna, hogy ez vár rá, talán kevésbé érzi magát megalázottnak. Monica nővér, aki a terembe kísérte, tisztában volt vele, mi következik, így Blanca arra következtetett, hogy itt ez egy bevett szertartás. Csodálta, hogy Katharina Schillingfürst ezt nem tartotta fontosnak közölni vele.

Az is megfordult a fejében, ismerve a hercegnő történetét, hogy az egész prédikáció a test tisztaságáról, a sátáni jegyek ellenőrzéséről csupán maszlag, mely arra szolgál, hogy a főnökasszony és az a férfi megszemlélhessék az új jövevényt. Alaposabban, mint azt szükséges lett volna. Netán felmérjék, milyen viselkedést vált ki a novíciából az, ha ennyi ember előtt kell levetkőznie.

Blanca számára a meztelenség egy pillanatig sem jelentett volna problémát, ha ez egy festőiskolában történik, hisz korábban ez volt a munkája. Több százszor vetette már le a ruháit férfiak előtt, azt mégsem érezte megalázónak – csupán munkaként könyvelte el magában. Az azonban, hogy vizsgálgatják, keresik rajta a hibákat, értelmes cél nélkül kell megmutatnia a testét idegeneknek – még ha azok nagy része nő is –, rendkívül kellemetlenül érintette.

– Fordulj meg! – utasított Maria Luisa, és egy kört írt le a mutatóujjával a levegőbe.

A lány gyorsan mozdult, mint aki örül, hogy arcát a fal felé fordíthatja, és nem kell látnia az őt bámuló szemeket. Mereven bámulta a fehérre meszelt köveket. Már nem akarta takarni magát, abbahagyta a hiábavaló próbálkozást.

Fázott. Úgy érezte, hűvös a terem levegője, pedig odakint minden bizonnyal fullasztó hőség lehetett. Az épület ezen része azonban kevés napsütést kapott, a vastag falak minden oldalról árnyékoltak, s ami kevés fény bejutott, az is elenyésző volt ahhoz, hogy felmelegítse a helyiséget.

– Felöltözhetsz, Christina! – hangozott fel az apátnő parancsoló hangja, majd lágyabban hozzátette: – Tökéletesen tisztának látszik a tested, nem találtuk rajta a sátán jegyét. De még egy alaposabb vizsgálatra szükség lesz, mielőtt a bizalmunkba fogadunk. Azt azonban nem kell végignéznie a kolostor minden lakójának. Elég, ha a legidősebb, legtapasztaltabb nővérek és természetesen Giuseppe atya van jelen. Megértetted?

Blanca sebes mozdulattal húzta magára a fehér inget, majd visszafordult a főnökasszony felé, tekintetét rá szegezte.

– Igen, asszonyom… – hajtott térdet, de azonnal rá is döbbent, hogy hibázott.

Zavartan várta Maria Luisa reakcióját, aki először csak a szemöldökét volna fel, majd hirtelen hangos nevetésben tört ki. A többiek követték a példáját, mintha kötelező lett volna vele kacagniuk, akár nevetségesnek találták a lány mozdulatát, akár nem.

– Csak nem egy szolgálólány került közénk? – mulatott tovább a főnökasszony, aztán váratlanul abbahagyta a nevetést. – Nyilván nem vagy még tisztában azzal, hogyan viselkedj egy zárda közösségében, de hamar megtanulod majd. Mi mindannyian a nevünkön szólítjuk egymást. S noha én vagyok a zárdafőnök, nyugodtan szólíthatsz Maria Luisa nővérnek. Semmiképpen sem asszonyomnak… – nevetett fel ismét, most azonban mellőzte a gunyoros hangot.

Blanca elvörösödött, de nem azért, mert kinevették, sokkal inkább a dühtől, melyet önmaga iránt érzett. Legszívesebben a falba verte volna a fejét, amiért kis híján már az első megpróbáltatáson elárulja magát, és tartott attól, ha egy ilyen könnyű kis vizsgán elbukik, a nehéz helyzeteket akkor hogyan fogja megoldani? Kételkedni kezdett magában, holott amikor megérkezett, úgy érezte, ha nem is tökéletesen, de nagyjából felkészült a feladatra. Úgy hitte, a hercegnő mindenbe beavatta, nem érhetik nagy meglepetések. Mégis, már az első néhány órában szembesülnie kellett tudatlanságával.

Lesütötte a szemét, és bólintott.

– Igen, Maria Luisa nővér… – motyogta, és zavartan álldogált. Felsőruhája és fehér fátyla még a földön hevert.

A főnökasszony intett Monica nővérnek, aki a lány mellé lépett, felemelte a földről a ruhadarabokat, majd megfogta Blanca karját, és kivezette a teremből.

– Jól csináltad – suttogta, amikor bezáródott mögöttük az ajtó. – Tudom, hogy nagyon rosszul érezted magadat. Hidd el, mind átmentünk ezen, de jól viselted. Volt egy lány, aki nem volt ilyen… nos… nyugodt… – nézett jelentőségteljesen a másik szemébe.

Blanca érezte, hogy a nővér szívesen elmondaná neki, mi történt azzal a lánnyal, s noha még nem tért teljesen magához a megalázó procedúrából, érdeklődve pillantott Monicára.

– Valóban?

Remélte, ha már majdnem elrontotta a saját ügyét, legalább valami fontosat megtud a kissé szószátyár nővértől.

Az bólintott, majd nagy levegőt vett.

– Nagyjából egy éve érkezett ide egy húsz év körüli lány. Giulia, talán, vagy Giulietta… Nem is tudom pontosan, mert nem sokáig tartózkodott nálunk. Amikor meg akartuk vizsgálni, ahogyan téged is, nem volt hajlandó levetni a ruháit. Csak állt és úgy tett, mint aki süket. Nem mozdult, nem is nézett senkire, csak a földet bámulta, már azt hittem, gyökeret eresztett. Maria Luisa nővér többször rászólt, majd igen haragosan ráförmedt, hogy azonnal fogadjon szót, de Giulia vagy Giulietta meg sem rezzent. Akkor is engem küldött oda, ahogy hozzád is, hogy mozdítsam már meg, tegyek valamit, mert tűrhetetlen az engedetlensége. Odaléptem mellé, és akkor rám nézett, valami eszelős tűzzel a tekintetében, és belesikította az arcomba, hogy nincs ember ezen a földön, akinek a kedvéért ő leveti egy férfi előtt a ruháit.

Blanca egyre nagyobb érdeklődéssel hallgatta a nővért. Szinte el is felejtette, hogy épp az imént alázták meg, újra csak a feladata lebegett a szeme előtt.

– Aztán? Aztán mi történt? – sürgette Monicát, aki egészen belelendült a mesélésbe, és valójában bíztatásra sem volt szüksége.

– Aztán amikor Maria Luisa nővér utasítására megpróbáltam én magam levenni róla a ruhákat, akkor tíz körömmel esett nekem. Össze is mart volna, ha Agnes és Filomena nővérek oda nem ugranak és le nem fogják.

Blanca megértőn bólogatott.

– Valóban nem könnyű mezítelenre vetkőzni egy férfi előtt. Ki az az ember? Gondolom, egyházi személy, ha jelen lehetett…

– Ő Giuseppe Peters atya, a mi legfontosabb támogatónk, Maria Luisa nővér gyóntatója. Segítőnk és atyánk egyben. Ő az, aki a szent dobozka kulcsát őrzi, ő az, aki egyes egyedül hozzáfér Szűz Mária leveleihez…

– Ki ír levelet Szűz Máriának? – tátotta el a száját Blanca, szándékosan félreértve Monica szavait, hátha a nővér részleteket is elárul a csodálatos dobozkáról.

– Szűz Mária ír leveleket Maria Luisának. Te még nem tudod, de itt igazi csodák történnek. Ez a hely meg van áldva. Isten és Szűz Mária különös figyelmet szentel nekünk – bólogatott Monica. – Persze… – tette hozzá halkan, majd elhallgatott.

– Persze? – noszogatta a lány, de a nővér szeme megrebbent.

– Erről talán még nem kellene beszélnem neked, hisz még nem vagy novícia sem… Később úgyis megtudsz mindent…

Blanca érezte, hogy Monica nem akar többet elárulni erről a témáról, ő pedig nem szerette volna túlzott kíváncsiságával felkelteni a gyanúját.

– Na, és mi lett a sikítozó lánnyal? – tért vissza az előző történethez.

– Sajnos nem lett jó vége. A zárdahagyomány szerint le kellett mezteleníteni, hisz senki nem kerülhet ide úgy, hogy a sátán jegyét viseli a testén, ezért Maria Luisa megparancsolta, hogy erőszakkal vetkőztessük le. – Mindezt a nővér olyan könnyedén mondta, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne.

Blanca émelyegni kezdett. Fortyogott a dühtől, érezte, hogy lángol az arca, és szíve szerint megrázta volna Monicát, hogy térjen már magához, ezt senki nem teheti egy másik emberrel, de visszafogta magát.

– És? – kérdezte a lehető legszenvtelenebb hangon, melyet ki tudott magából préselni.

– És bizony nem volt hiábavaló az erőlködésünk. Giulia vagy Giulietta, amint megszabadítottuk a ruháitól, még nagyobb sikoltozásba kezdett, de a hangja egészen megváltozott. Mondhatom, állatiassá vált… Aztán hirtelen habos nyálat köpött, majd reszketett, rángatózott, végül felakadt a szeme, és már csak hörgött. Akkor Giuseppe atya odaugrott, keresztet vetett rá, gyorsan meglocsolta szenteltvízzel, és megparancsolta a két nővérnek, hogy vigyék ki, mert ezt a lányt bizony megszállta a sátán. Talán így akart a zárdánk falai közé költözni, hogy később a többieket is megszállja, démonjaival meghágassa, megfertőzze. Még szerencse, hogy Maria Luisa nővér ilyen előrelátó volt, és bevezette ezt a ceremóniát…

– Ez a ceremónia csupán azóta szokás, mióta Maria Luisa nővér a házfőnök? – vonta fel a szemöldökét Blanca. Próbálta visszaszorítani émelygését és arra koncentrálni – halljon bármilyen szörnyűségeket is –, hogy kipuhatoljon mindent, ami csak a nyomozásban segítségére lehet.

Monica bólintott, és gyorsan folytatta:

– De milyen szerencse, hogy bevezette! Azóta már talán a Sant’Ambrogio nem Isten, hanem a sátán háza lenne, és mi mind a sátán szolgálói lennénk, hogy végül a pokol tüzén égjünk az idők végezetéig.

– Aztán mi történt?

A nővér megvonta a vállát.

– Nem tudom. Agnes és Filomena elvitték a habzó szájú lányt, és soha többé nem láttuk. Azt mondták, elvitték egy biztonságos helyre, ahol felkent ördögűzők kiűzik belőle az ördögöt. – Ártatlanul elmosolyodott. – Bizonyára boldogan, tiszta lélekkel él valahol. Talán már szerelmes is lett, és nem is akar Jézus menyasszonya lenni…

Blanca rápillantott a fiatal nőre. Monica olyan álmodozó arccal fejezte be mondandóját, hogy a lány nyomban megértette, tényleg fülig szerelmes lehet abba a gyóntatópapba, akiről a hercegnő mesélt. Azt is megállapította, hogy nem állt kétszer sorba, amikor Isten az észt osztogatta: a végtelenségig naiv, hiszékeny, ugyanakkor igazán jóindulatú.

Az ő ajtaja előtt álltak meg. Rátette a kezét a kilincsre, alig várta, hogy egyedül lehessen és megemészthesse a hallottakat. Alig várta, hogy végre utat engedhessen a haragjának, ne kelljen szerepet játszania, vigyáznia, nehogy arca elárulja undorát.

– Nemsokára esti zsolozsmához kongatnak. Eljövök érted, és együtt megyünk a kápolnába. Utána megvacsorázunk. A vacsora végeztével Maria Luisa nővér szobájában lesz jelenésed, de ne aggódj, nem lesz semmi baj, ha okosan viselkedsz… Holnap már magad is fogod tudni az utat – búcsúzott Monica, aztán egy kedves mosoly kíséretében bólintott a lány felé, és elsietett a folyosón.

Blanca végre lenyomta a kilincset, és belépett a szobájába. Bezárta az ajtót, majd lerogyott az ágyára, és a kezébe temette az arcát. Néhány órája érkezett csak, mégis úgy érezte, mintha napok óta a zárdában lenne. A beavatási ceremónia, a lány története, akit megszállt a sátán, Monica nővér nyugalma, ahogy mindezt a szörnyűséget elmesélte, teljesen letaglózta. A hercegnő elbeszélése alapján sejtette, hogy rettenetes dolgok történnek itt, de ilyen kegyetlenségre nem számított. És tudta, mindez csak a kezdet. Ezek csupán apróságok ahhoz képest, ami még vár rá.