Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Shirzan szerelme, 2017

Shirzan bosszúja, 2018

A nyugati szerető, 2018

Copyright © Budai Lotti

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Gimes Katalin

Korrektor: Bardi Erzsébet

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-05-2

I. FEJEZET

Egy asszony portréja

Párizs, 1867 márciusa

– Rettenetes ez a felfordulás! – panaszkodott Chatillon grófné. – Mintha egy emberöltő óta nyelnénk a port, és hallgatnánk ezt a végeérhetetlen kopácsolást!

Chatillon grófné a Champs-Élysées és a Josephine sugárút sarkán ácsorgott, tehetetlen dühében napernyője végével ütögetve a macskaköveket, míg kocsisa megfeneklett hintóját próbálta két arra járó hordár segítségével kimozdítani a kátyúból, amely foglyul ejtette a járművet. A kíséretét alkotó Henriette du Plessis felsóhajtott.

– Hiába, Párizs sosem lesz már a régi! – csóválta a fejét, és a mellettük elrobogó omnibusz után nézett.

Az emeletes kocsin, amelyet négy ló vontatott az útvonalát jelző sínpáron, Párizs hétköznapi lakosai igyekeztek hazafelé a munkából. Két irodista ifjonc – akik egészen addig néhány csinos varrónőnek csapták a szelet – gúnyos megjegyzéseket kiáltozva mulattak a megrekedt hintó látványán. Madame du Plessis és Chatillon grófné fensőbbségesen elfordította fejét, harmadik társnőjük, Madame Deraismes azonban elmosolyodott leheletkönnyű fátyla takarásában.

– És örülhetünk, hogy nem lesz többé a régi – jelentette ki a hölgy. – Ideje volt, hogy Párizst igazi világvárossá alakítsák át, ahol szűk sikátorok helyett széles sugárutakon roboghatnak hintóink.

Valóban, a franciák fővárosa sosem látott átalakuláson ment át: az uralkodó, III. Napóleon, aki mindig is grandiózus terveket dédelgetett Párizzsal kapcsolatban, néhány éve bízta meg a város prefektusát, Hausmann bárót, hogy az egyre növekvő és a roskadozó középkori épületek és átjárhatatlan utcák pókhálójában fulladozó várost modernizálja. Csakhogy az ezzel járó állandó építkezés nem mindenkinek szolgált örömére. Például Chatillon grófnénak sem, aki napernyőjével a megrekedt hintójára bökött.

– Még hogy roboghatnak…! – horkant fel az asszony.

– Már megbocsásson – szólt közbe immáron Plessis báróné –, de ez a kellemetlenség a maga hibája, kedvesem. – Tudja jól, hogy a munkálatok miatt csak váltott irányba közlekedhetnek a fogatok, mégis behajszolta a szerencsétlen kocsist a forgalomba. Csak azért hajtott bele a kövezetlen lyukba, hogy ne ütközzön össze a tejeskocsival.

Madame du Plessis igazat szólt. Chatillon grófné ugyanis a nemesség azon tagjai közé tartozott, aki még nem fogadta el, hogy címerén a grófi korona nem jogosítja fel többé előjogokra, így minden további nélkül figyelmen kívül hagyta a forgalmat irányító rendőr tiltakozó hadonászását, amikor behajtatott az utcába. Így a három hölgy most kénytelen volt a két sugárút kereszteződésében vesztegelni, ahol terebélyes krinolinjukkal a járdán is fennakadást okoztak.

Chatillon grófné magasba emelte arisztokratikus orrát, és úgy felelt barátnője megjegyzésére:

– Mégsem késhetek el a ruhapróbámról egy halom macskakő miatt, nem igaz?

– Igaz is, mi az a titokzatos új kreáció, amit Monsieur Worth-től{1} megrendelt? – kíváncsiskodott Plessis báróné.

– Ó, nincs abban semmi titokzatos! – mosolyodott el végre Madame de Chatillon. – Úgy döntöttem, én magam is kipróbálom az újfajta krinolint… Állítólag sokkal kényelmesebb benne mozogni. Persze jó alakot igényel a viselése, de férjem szerint nekem tökéletesek az adottságaim hozzá.

– Á igen, a crinolette! – csapta össze a kezét Maria Deraismes. – Állítólag Orchidea a múlt hónapban csodálatosan festett benne az Operában, amikor megjelent Magenta marsall karján a páholyban! Csak nem tőle irigyelte meg a viseletet, barátném?

Madame de Chatillon minden kék vére pirosan szökött az arcába.

– Kikérem magamnak! – tiltakozott olyan hangosan, hogy az egyik poros platánfa árnyékában pipázó útépítő munkások is felkapták a fejüket. – Eszem ágában sincs példát venni egy Orchidea-féle nőszemélyről!

A hölgy ezután kendőjét a vállára vonva, némileg nyugodtabban így folytatta:

– A viseletet személyesen Eugénia császárnőn volt szerencsém megtekinteni a múlt hónapban, a Sully-palotában rendezett fogadáson. Természetesen oda azt az Orchidea nevű nőszemélyt már nem hívták meg… Maga persze kedveli, nem igaz?

A kérdés Deraismes asszonynak szólt, aki kedves, de határozott hangon így felelt:

– Igen, kedvelem Orchideát. Ahogyan állítólag a császárné is. Azt beszélik, éppen Monsieur Worthnél futottak össze, és a császárné is Orchideától vette a ruha ötletét.

Chatillon asszony – jobb ötlete nem lévén – hangosan fújt egyet.

– Mit tudhat egy spanyol kisnemes lánykája a jó ízlésről – mondta végül a császárné származására utalva. – Hanem éppen itt jön az emlegetett szamár…

– Na de, kedvesem! – háborodott fel Madame du Plessis – Még ha kisnemesi születésű és spanyol is, mégsem illendő szamárnak nevezni a császárnét!

– Nem a császárnéra gondolt! – nevetett Madame Deraismes –, hanem Orchideára! Ott jön ni, a fogata.

Madame Deraismes egy közeledő hintó lefátyolozott utasának intett, aki észrevette az asszonyt, és viszonozta az üdvözlést. A három hölgy némán figyelte a közeledő hintót, ami a sugárút sarkához érve, utasának parancsára, megállt.

– Szép jó napot, Orchidea! – köszönt hangosan Madame Deraismes. – Szép napunk van a kocsikázáshoz, nemde?

A hintó utasa, egy elegáns, barna mókusprémmel szegélyezett, krémszínű taftruhát viselő hölgy kecses mozdulattal elhúzta fátylát. A muszlinkendő alól egy finom metszésű ovális arc, egy kissé pisze orr és egy sűrű szempillákkal árnyékolt mandulavágású szempár tűnt elő.

– A lehető legszebb – felelte Mija tökéletes franciasággal. – Hanem ahogy elnézem, a hölgyek segítségre szorulnak. Felajánlhatom a fogatomat, hogy eljussanak úti céljukhoz?

A barátságos mosollyal kísért kérdést Madame du Plessis és Chatillon grófné válaszra sem méltatta; mindössze tüntetően elfordították a fejüket. „Orchideának” a szeme sem rebbent, de amikor Deraismes asszony hálás köszönetét kifejezve felkapaszkodott a hintójába, melegen elmosolyodott.

– Ó, nekem nagyon is szükségem van a segítségre! – mondta az asszony, miközben lehuppant a hölggyel szemben a hintó ülésére. – Remélem, nem bánják, barátnéim, ha magukra hagyom önöket, de ebben a rettenetes zajban már nekem is megfájdult a fejem. S egyébként sincs dolgom Worthnél. Induljon, kérem.

Madame Deraismes az utolsó szavakat a kocsishoz intézte, aki csattintott ostorával, mire a lovak – két kecses pej paripa – megindultak. Orchidea hátrapillantott a válla fölött, s távolodóban még látta a sarkon álldogáló két hölgy arcát; azok úgy néztek távolodó barátnőjük után, mintha ecetet nyeltek volna.

– Rájuk se hederítsen, kedvesem – szólt a Deraismes asszony. – Kedvelem a grófnét, de meglehetősen korlátolt teremtés. Du Plessis pedig mindenben majmolja, még az emberekről alkotott véleményében is.

– Ne aggódjon, kedves Maria – felelte Mija. – Ha minden rosszalló pillantást a szívemre vennék, ki sem dugnám az orrom a lakásomból.

– Hát az ön otthona bizonyára kellemes börtön lenne – nevetett Maria Deraismes.

Mija elmosolyodott. A tágas lakás, amit az újonnan épült Opera mellett vásárolt nemrégiben, valóban Párizs egyik legirigyeltebb otthona volt. No nem csak szerencsés fekvése miatt. Mióta Japánnal, egészen pontosan a sógunátussal megélénkült a kereskedelem, Párizson valóságos japánláz ütött ki. Az előkelő hölgyek fűzőjüktől és krinolinjuktól megszabadulva kimonó hatású házikabátokban élvezték otthonuk kényelmét, lakásaikat egyre-másra dekorálták japán porcelánnal, lakkmunkákkal és netsuke szobrocskákkal, estélyi ruhájukon pedig cseresznyevirágok, orchideák és más keleties motívumok díszelegtek. Hokuszai, Hirosige és más japán művészek fametszetei pedig már a legkeresettebb műkincseknek számítottak. A fővárosban tomboló japonisme-nak – ahogyan az új esztétikai irányzatot nevezték – a legízlésesebb és leggazdagabb kincsestára pedig Mija, azaz – ahogyan a párizsi körök ismerték – Mademoiselle Orchidea lakása volt. Legünnepeltebb képviselője, mondhatni, királynője pedig maga annak tulajdonosa…

– Aligha csak korlátoltságból nem állnak velem szóba a barátnői – folytatta Mija. – Más körökhöz tartozunk… ezen nincs mit tagadni.

– Más körökhöz? – nevetett Maria. – Ön, aki a párizsi elit kedvence? Na persze értem, mire gondol…

– Népszerűségemet egyedül származásomnak köszönhetem. Ha nem Japánból, hanem – teszem azt – Mandzsúriából érkeztem volna, bizonyára nem kapnék ennyi estélyre meghívót.

– A párizsi divatbolondok aligha ismerik a különbséget Japán és Mandzsúria között – nevetett megint Maria. – De ne becsülje le magát ennyire, kedvesem. Az ön kedvessége, kifogástalan modora és éles esze éppúgy ékessége, mint elragadó s persze egzotikus külseje.

Orchidea a kedves szavak hallatán hálásan megszorította az asszony kezét, majd szólt a kocsisnak, hogy kanyarodjon be a Chausset-Dantin utcába, ahol Maria háza állt.

– Ó, ne tegye! – szólt az asszony a kocsisnak. – Még nem szeretnék hazamenni…

– De hát a feje…

– Ó, azt csak Chatillon asszonynak mondtam. Bevallom, nem volt kedvem tovább hallgatni a grófné és a báróné sopánkodását.

– Nos, akkor hová vihetem? – nevetett Mija.

– Estére az egyletünk néhány hölgytagját várom vacsorára, de addig még van pár szabad órám. Ön hová tart, kedvesem?

– Édouard-hoz – felelte a fiatalasszony. – A portrémon dolgozunk.

– Ó, a drága Manet! – ragyogott fel Maria arca. – Olyan rég nem láttam! Nem bánja, ha magával tartok?

– Örömömre szolgálna, és bizonyára Édouard-nak. És hogy állnak az egylet ügyei? Ha jól sejtem, nem csak könnyed csevejre készülnek a hölgyekkel…

– Valóban nem – felelte most már komolyabban Maria. – Ami azt illeti, egy petíciót kívánunk eljuttatni a miniszterhez, amelyben a nők oktatásának megreformálására teszünk javaslatokat.

– Ez igen derék… Mindig is nagyra tartottam az elkötelezettségüket, Maria. És ahogy önök errefelé mondják: a tudás hatalom.

– Éppen ez a lényeg – bólintott Maria. – Nézze csak meg… Gőzmozdony, távírógép, fonatográf… a tudomány és a világ fejlődik, de Franciaországban a munkás- vagy parasztasszonyok fele még mindig szinte írástudatlan. A nők oktatása sokszor még a legelőkelőbb körökben is megragad a társasági csevegéshez szükséges ismereteknél… És a vaskalapos tökfilkók ezt előszeretettel lobogtatják. Tudatlanságban tartanak bennünket, hogy aztán erre hivatkozva megfosszanak az önrendelkezési jogunktól… Felháborító.

Mija igyekezett témát váltani. No, nem mintha nem értett volna egyet barátnője szavaival, de tudta jól, Maria Deraismes-ének a női egyenjogúság és a „Társaság a Nők Jogainak Védelmére” nevet viselő egylete a szívügye volt, s könnyen felpaprikázta magát, ha céljaik ellenzői szóba kerültek.

– Nos – szólt Mija –, szerencsére a mi Édouard barátunknál nem kell majd ilyen sületlenségeket hallgatnia.

A feltörekvőben lévő zseni, Édouard Manet műterme a Batignoles városrészben, egy eldugott utcácskában bújt meg, nem messze a Guerbois kávéháztól, ahol a festőt ifjú művészek valóságos gárdája – ahogyan a köznyelv nevezte őket, „a bohémek” – vette körül. Főleg az új művészeti irányzatok szelén szárnyaikat bontogató ifjú festőkből állt ez a gyülekezet, akik között ott volt egy Claude Monet névre hallgató fiatal piktor, valamint a mesterséget éppen kitanuló ifjonc, Auguste Renoir és a ködös Anglia helyett a francia vidék tájait kedvelő Alfred Sisley. Ezen ifjú tehetségeket untatta az akadémikus festészet merevsége, azonban hiába akartak szellemi vezetőre lelni a formabontó festőben, Édouard Manet mereven elzárkózott attól, hogy bármiféle újhullámos művészet keresetlen atyjává váljon. Ennek ellenére élvezte a köréje sereglett bohémok tarsáságát a Guerbois kávézóban, ahonnan éppen akkor lépett ki egy méretes rajzmappájával a hóna alatt, amikor Orchidea hintója bekanyarodott a sarkon. A harmincöt éves, jó karban lévő férfi kikapta szájából elmaradhatatlan pipáját és dús, barna szakálla mögül az érkezőkre mosolygott.

– Hölgyeim! – szólt Édouard Manet, miközben könnyedén felpattant a hintóba. – Orchidea, kedves, ön pontos, mint mindig. Remélem, nem bánja, ha igénybe veszem a járművét, míg szerény hajlékomhoz hajtatunk. Drága Maria, remélem, ön is csatlakozik hozzánk.

A gáláns modor egyáltalán nem hatott meglepően a „bohémek fejedelmétől”, minthogy Édouard igen előkelő családból származott: a svéd koronaherceg keresztlányának és egy magas rangú hivatalnoknak a házasságából született. A két hölgy és a festő hármasa együtt érkezett meg Monsieur Manet műtermébe, ahol művészhez méltó összevisszaságban hevertek rajzai, vázlatai, befejezett, félkész és lepellel letakart vásznai. Édouard teával kínálta vendégeit, majd az egyik leplet eltávolítva, felfedte Orchidea készülőben lévő portréját. A kép a fiatalasszonyt egy nádfonatos karszékben ülve, apró cseresznyevirágokkal hímzett ruhában ábrázolta: Mija könyökével a szék karfájára támaszkodott, állát összezárt öklén pihentette, tekintetét – arcát félig elfordítva a nézőtől – egy távoli, láthatatlan pontra szegezve. Maria eltöprengve nézte a félkész portrét, míg annak alanya elhelyezkedett a nádfonatos székben.

– Különös – mondta Maria.

– Micsoda? – kérdezte Édouard.

– Ez a tekintet. Orchidea tekintete. Mintha lenne benne némi… fájdalom? Szomorúság? Nem, nem is ez a jó szó, inkább egyfajta rejtett tudás. Egy olyan titoknak az ismerete, amit ez asszony nem oszt meg a világgal. Talán azért, mert nem tartja érdemesnek rá.

Édouard elmosolyodott.

– Vagy inkább nem értené meg… De ön, Maria, mindig is lenyűgözött a portréim iránti érzékenységével. Mert valóban ez a tekintet a portré legfontosabb része. Akkor döntöttem el, hogy megfestem ezt a képet, amikor először láttam Orchidea arcára kiülni ezt a különös hangulatot. Nem bánja, kedvesem, ha beavatom Mariát a kép születésének titkába?

Orchidea egy biccentéssel jelezte beleegyezését, majd az ablak felé fordította arcát, hogy a festő elkezdhesse a munkát.

– Tudja… – kezdte Édouard, miközben ecsetje mozgásba lendült – úgy fél évvel ezelőtt egy estélyen vettem részt, ahová anyámat kísértem el. Magenta marsall rendezte, és természetesen Orchidea is jelen volt. Minden úgy zajlott, ahogyan az egy ilyen estélyen megszokott: az emberek kártyáztak, ittak és szórakoztak, természetesen a legtöbben a mi Orchideánk körül forogtak. Hanem egyszer csak új vendéget jelentettek, egy bizonyos Mathilde de Durfort-t…

– Sosem hallottam róla – vetette közbe Maria.

– A Lorraine hercegek egyik távolabbi ágának leszármazottja. Ma már benne jár a korban, és nem is igen mozdul ki palotájából, de ifjúsága idején Párizs egyik legkeresettebb partijának számított. Csakhogy – ahogyan anyám mesélte – az apja vagyona gyorsan apadt, kártyaszenvedélyének köszönhetően. Így Mathilde de Durfort gyorsan odanyújtotta a kezét egy bizonyos Charles Pearsonnak, egy angol kereskedőnek, akivel hosszú évekre Angliába költözött. Úgy hét éve tért vissza Párizsba, miután a férje és a fia odaveszett a távoli Japánban, ahol a külföldiek érkezése után éppen akkoriban volt a legforróbb a hangulat. Mindketten áldozatául estek valamiféle kisebb lázadásnak, amit a mi, azaz az idegenek érkezése miatt szítottak a helyiek. Bár bevallom, ennek körülményeit sosem értettem pontosan…

– Éppen Japánban? – vetette közbe Maria Orchideára sandítva. – Talán ismerte őket?

– Nem fog válaszolni erre a kérdésre, nekem sem felelt, amikor feltettem neki – szólt Édouard, és ő is Orchideára pillantott.

A fiatalasszony továbbra is az ablakra szegezte tekintetét, jelezve, hogy valóban nem kíván hozzászólni a beszámolóhoz.

– Bárhogy is – sóhajtotta a festő –, amikor Orchidea meglátta a hölgyet belépni a terembe…. Látnia kellett volna az arcát! Egészen elsápadt, s kis híján elejtette a kezében tartott poharat. Végül aztán összeszedte magát, és hódolói gyűrűjét szó nélkül odahagyva Madame Durfort-hoz lépett. Csakhogy a hölgy nem üdvözölte épp szívélyesen. „Bestia!” kiáltotta, „Egy ilyen riherongy egy marsall házában! Miféle időket élünk?” Azzal az őskövület távozott – sommázta a jelenetet Édouard.

– Nem értem, mi köze a portréhoz ennek a pufogó nőszemélynek? – kérdezte Maria. – Honnan ismeri azt az asszonyt Orchidea?

– Azt nekem sem árulta el – fogta suttogóra a hangját a festő. – Hanem Orchidea jókedve aznap estére elillant. Amint tehette, visszahúzódott egy ablak mellé állított karosszékbe, hasonlóba, mint ez itt, állát a kézfejére támasztotta, és hosszasan a távolba révedt. Éppen úgy, mint a képen. Valahogy akkor megéreztem, nem is tudom, talán a mozdulata fáradtságából vagy a tekintetéből, hogy ez az asszony olyan fájdalmas titkok hordozója, amelyet mi, átlagemberek sosem érthetnénk meg. Még akkor sem, ha elárulná őket.

– Érdekes… – szólt elmélázva Maria. – Érdekes, hogy önök, művészek mennyivel érzékenyebbek az emberek és a környezet rezdüléseire. Gondolom, kedvesem, ezúttal sem akarja felfedni előttünk, miért volt önre oly különös hatással az az asszony?

Mija, akihez a kérdést intézték, egy pillanatra elmozdult a portré megkívánta pozícióból, és összekulcsolta a kezét. Mikor felpillantott, így szólt:

– Durfort asszony az életemnek egy olyan szakaszához tartozik, amely nincs többé. Amelyet végleg magam mögött hagytam, amikor ebbe az országba érkeztem. Nem szívesen gondolok rá…

Maria tapintatosan nem feszegette tovább a témát, inkább – míg Manet a portrén dolgozott – a festő vázlatait nézegetve, fel s alá sétált a műteremben.

Édouard festett, Maria szótlanul nézelődött, és a beállt csendben Mija akaratlanul is, de rövid időre átadta magát emlékeinek… Azon napok emlékének, amikor hét évvel korábban először érkezett meg ebbe a számára akkor még idegen, sőt abszurd világba. A hajón, amely Európába hozta, kényelmes kabint kapott, és Josinobu ígéretéhez híven, tisztelettel bántak vele. Sőt, a hajóskapitány, Monsieur Petit-Thouars egyenesen a barátságába fogadta a fiatal nőt. A férfi azóta rótta a Japán-tenger habjait, hogy az ország először nyitotta meg kikötőit az idegenek számára, és némelyest a nyelvet is beszélte, így hasznos támasza lett a börtön szalmájáról szabadult és az életében bekövetkezett változásoktól még bódult Mijának. A francia nyelvre is oktatni kezdte, s ő javasolta azt is, hogy miután kikötnek Marseille-ben, Mija maradjon az országban, és ne máshol próbáljon szerencsét Európában.

– Bármily zavarosak is a politikai viszonyok az ön országában – magyarázta a kapitány –, jelenleg a sógunátus irányítja azt, amivel Franciaország napról napra szorosabbra fűzi a kapcsolatait. Minthogy a sógun gyámjának ajánlásával érkezik hozzánk, nálunk van a legtöbb esélye a boldogulásra.

Josinobu ugyanis Mijával együtt egy okmányt is rábízott a hajóskapitányra, amelyben kijelentette, hogy Aszakura Ta-Mija egy előkelő nemesi családból származó hölgy, akinek saját akaratán kívül és balsorsától vezetve kellett elhagynia országát, ám a sógun és Josinobu teljes bizalmát és barátságát élvezi. A kapitány igyekezett felkészíteni az elzárt szigetországból érkező fiatalasszonyt a rá váró új világ jelenségeire, de Miját így is letaglózta a rengeteg idegen inger, amely Franciaországba érkezve érte. A kikötőben hatalmas fekete gőzhajók pöfögtek, csörlők zörögtek, az utcákon omnibuszok csilingeltek, és a számára grandiózusnak ható, kőből emelt épületek és paloták, a virágkehelyre emlékeztető szoknyát viselő asszonyok és kürtőkalapos férfiak között olyan elveszettnek érezte magát, mint még soha életében. Úgy érezte, menten meg is zavarodik az új élmények rohamától. Legsokkolóbb hatással azonban a Marseille-tól Párizsig tartó vonatút volt a szamuráj lányára.{2} Mija ugyanis megérkezése után, ugyancsak Monsieur Petit-Thouars kapitány javaslatára, egyenesen a főváros felé vette az irányt. A férfi ezt megelőzőleg egy Marseille-ben élő nőrokonára bízta a lányt, aki, hogy ne hasson annyira idegenül, elkísérte egy szabóhoz, és készítettek számára egy egyszerű, dióbarna ruhát, amiben a fővárosba utazhat. Mija magát ügyetlennek, saját testét pedig groteszknek érezte az abroncsos szoknyában, amikor pedig a fűzőt is ráadták, úgy érezte, menten megfullad. Heves tiltakozását látva a szabó nem is erőltette tovább a kényelmetlen ruhadarab viselését, minthogy szerencsére Mija nádszálvékony derekának nem is igen volt szüksége rá.

Mija lelkében szorongással kászálódott föl a Párizsba tartó vonatra, amely már bőszen eregette füstjét, várakozva az indulásra. A fiatalasszony keleties vonásait sűrű muszlinfátyollal takarta, hogy elkerülje a többi utas kíváncsi pillantását, amit azonban rémült viselkedésével így is magára vonzott; amikor a vonat mozgásba lendült, szegény lány valósággal felsikoltott, a számára szédítőnek ható sebesség pedig úgy megrémítette, hogy egészen Lyonig kapaszkodott görcsösen ülése karfájába. Alig várta, hogy Párizsba érjen, és leszállhasson a pokoli gépezetről. Hogy ott mihez kezd, még nem tudta, de kézitáskájában ott lapult egy apró papírdarab, rajta Petite-Thouars kapitány egy párizsi barátnője címével. A kapitány egy levelet is Mijára bízott, amiben jó ismerőse figyelmébe ajánlja a lányt, és kéri, segítsen a sorsüldözött teremtésnek, míg sikerül megvetnie a lábát a fővárosban. A pályaudvaron Mija fiákerbe szállt, némán nyújtva át a kocsisnak a címet és néhány pénzdarabot. A kapitány barátnője a Luxembourg-kert déli oldalán, a Notre-Dame-des-Champs utca egyik bérházában lakott. Mija, míg átszelték a várost, elragadtatással vegyes szorongással merült el az utcák, épületek és emberek látványában, egészen megfeledkezve új élete és sorsa alakulása fölött érzett aggodalmáról. Ez az aggodalom azonban nyomban visszatért szívébe, amikor hiába csöngetett a megadott címen. Végül a házmester bukkant fel a ház kapujában, aki Mija tört franciasággal előadott bátortalan kérdésére elmagyarázta, hogy Berteuil asszony – így hívták ugyanis a kapitány ismerősét – elutazott, hogy meglátogassa keresztlányát Kanadában, és hónapokig nem számítanak visszatértére. Mija letaglózva, tanácstalanul álldogált a Notre-Dame-des-Champs utca kellős közepén, és igyekezett rendezni gondolatait. Lassan sötétedni kezdett, szállást kellett találnia. Hanem azt a néhány frankot, amit a kapitánytól kapott, odaadta a kocsisnak, a táskájában rejlő aranyobanokat másnap, Berteuil asszony segítségével tervezte beváltani egy bankban. Csakhogy szüksége lesz pénzre, ha nem akar az utcán éjszakázni. Fölemelte hát fátylát, és odalépett egy kapualjban pipázó asszonysághoz, és elmagyarázta, hogy azt a helyet keresi, ahol pénzt lehet váltani… Az asszony kivette szájából a pipát, és fogatlan mosolyát Mijára villantotta. A lány ezt a mosolyt nem találta épp bizalomgerjesztőnek, ám rossz előérzetét magában elnyomva, a segítőkésznek mutatkozó asszonyságra bízta magát, aki felajánlotta, hogy elkíséri a legközelebbi bankhoz. Később ezerszer is megbánta, hogy nem hallgatott a megérzéseire. A nő ugyanis kihasználva, hogy messzi földről érkezett fiatalasszonnyal van dolga, utcák, sikátorok útvesztőjében egy szélhámos zálogoshoz vezette Miját.

– Biztosan jó helyre hozni? – kérdezte Mija bizalmatlanul pislogva körbe a régóta porosodó aranyórák, filléres bizsuk és kopott festmények sokaságán.

– Hát persze, kedveském – bizonygatta a fogatlan perszóna, míg egy borzas férfi leszámolt néhány pénzérmét a pultra. – Nézzen csak körbe, az emberek itten váltják értékeit pénzre.

– Ezt a helyet hívják banknak?

Az asszony horkantva fölnevetett.

– Nem, ott pénzt váltanak pénzre… de a maga ovális micsodái itt nem számítanak pénznek, először itt kell becserélnie őket.

Mija elnézve a helyi érmék és a japán obanók különbözőségét, végül is megnyugodott a válaszban. Az asszony ezután karon fogta, és az idegen utcák között egy kisebb szálloda kapujához kísérte – mondván, hogy ott keressen szállást –, majd elillant a sötétben. Mija akkor ébredt rá a keserű valóságra, amikor a portás kacagva közölte, hogy ebből a pénzből legfeljebb néhány zsömlére futja.

Mija dühösen robogott ki a hotel ajtaján, hogy megkeresse a nőt és a zálogost, akik rászedték, de az idegen városban, ahol az asszony szántszándékkal vezette összevissza az utcák és mellékutcák útvesztőjében, nem találta meg többé az üzletet. Mija lelkében keserűséggel és csalódottsággal bolyongott a városban, magát korholva. Hogy lehetett ennyire ostoba és naiv? Hát nem látott épp elég gonoszságot a világból, hogy megtanulja a leckét? Nem talált más magyarázatot oktalanságára, mint az idegen világ okozta elveszettség érzését. Idegen ország, idegen ruha, idegen nyelv, idegen szokások és emberek… És egy távoli haza emléke, ahová soha nem térhet vissza… Mija bolyongását a hirtelen rátörő ólmos fáradtság szakította meg; ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy ott, ahol van, leüljön a hűvös utcakőre, és ne is mozduljon. Soha többé. De nem csak a hosszú és izgalmakkal teli nap okozta kimerültségét; az elmúlt hónapok eseményei, a boldogság felbukkanó, majd újra tovatűnő reménye, Anthony halálhíre, a börtönben átéltek, majd a végső búcsú hazája partjaitól, mintha egyszerre taglózták volna le ezt az egyébként oly erős asszonyt. Nem csoda, hisz Mija lelkébe a legmélységesebb és legfájdalmasabb magány érzése mart bele. Olyan egyedül és olyan tehetetlennek érezte magát, mintha egy sötét, üres térben lógó marionettbábu volna csupán… S az az egy szál zsinór, amely megakadályozza, hogy belezuhanjon a semmibe, nem egyéb, mint az ösztönös élni akarás, a kitartó, mélyről jövő kapaszkodás az életbe. De hogy mi végre ez küzdelem? Hogy miért ragaszkodik ily makacsul értelmetlenné vált életéhez? Ezt maga sem tudta, s a lelke mélyén egyszerre félte és várta azt a napot, amikor ez az ösztönös erő is elhagyja majd, és ő végre pihenni térhet… De ez a nap még nem érkezett el; fájdalmas gondolataiba belefáradva, végül Mija az éjszakát egy sikátorba húzódva töltötte, ahol egy pékség hátsó kijárata mellett, néhány kidobott régi liszteszsákon kuporodott össze. De az ismeretlen veszélyeket rejtő nagyvárosban alig-alig merte lehunyni a szemét, csupán akkor szenderedett el, amikor már pirkadt. Hamarosan azonban frissen sült kenyér illata és fájdalmasan korgó gyomra ébresztette a keserű valóra. A zálogostól kapott pénzen kenyeret vett, majd egész nap céltalanul bolyongott Párizs utcáin, azon törve a fejét, hogy mihez is kezdhetne. Léptei végül egy elegáns negyedbe vezették. Mija legalábbis így gondolta, mivel a házak itt nagyobbak és díszesebbek, az utcák szélesek és tiszták voltak, frissen rakott kövezetükön pedig ragyogó szőrű paripák vontatták a feketére lakkozott hintókat. Az elegáns járókelők megbámulták a megviselt asszonyt, aki nem vesződött többé azzal, hogy fátylával takarja el vonásait. Mija kimerülten rogyott le egy palotához vezető lépcsősor legalsó fokára, hogy kitalálja, mi is legyen a következő lépése… Valahogyan boldogulnia kell ebben a városban. Vagy talán menjen vissza Marseille-be? Talán Petit-Thouars hajója még ott vesztegel, vagy ott van az kedves hölgy ismerőse, aki a szabóhoz kísérte, ők talán segítenének… De miből váltson jegyet arra a pöfékelő vasszörnyetegre? A házból ekkor egy cilinderes portás rontott elő, és ráförmedt Mijára:

– Hé, maga! Takarodjon a grófné lépcsőjéről, kolduljon másfelé!

Mija azonban meg sem hallotta az otromba szavakat. Figyelmét ugyanis valami más vonta magára: egy hintó, amely bekanyarodva a sugárút sarkán, elhaladt Mija előtt, s az oldalára festett címert látva a lány gyomra összeszorult, ám egy pillanatra maga sem tudta, miért. Végül rájött. Előhalászott nyakából a vékony aranyláncon függő pecsétgyűrűt, Anthony gyűrűjét, s lelkében fájdalmas visszhangot vetve szólalt meg a szeretett hang:

„– Anyámtól kaptam, ez az ő családi címere. Tudod, ő Franciaországból származik.”

A pecsétgyűrűbe ugyanazt a féllábon álló, csőrében liliomszálat tartó gólyamadarat vésték, amely az előtte elsuhanó hintó oldalát is díszítette… Mija ösztönösen felpattant a lépcsőről és – az öklét rázó portással továbbra sem törődve – futni, majd rohanni kezdett a hintó után. Lélekszakadva üldözte a járművet, s mikor az eltűnt egy utcasarkon, azt hitte, örökre nyomát vesztette, ám szerencsére, az a sarkon bekanyarodva nem haladt tovább, hanem behajtott egy elegáns palota nyitott kapuján. Mija ekkor kezét fájdalmasan nyilalló oldalára szorítva megállt, így még egy pillanatra megláthatta az ablakon keresztül a hintó utasát is: egy kalapos, feketébe öltözött idős hölgyet. A lány közelebb lépett, és megállt a méltóságot sugárzó palota előtt, amely úgy magasadott föléje, akárha egy ellenséget méregetne. Végül Mija összeszedte a bátorságát, és bekopogtatott a kapun. Az ottani portás sem bánt vele kedvesebben, mint az, aki korábban a lépcsőről elüldözte, de amikor nagy nehezen elmagyarázta a jóembernek, hogy a messzi Japánból érkezett, és ismerte a ház úrnőjének fiát, Anthony Pearsont, a portás szemöldöke olyan magasra szaladt, hogy eltűnt cilindere alatt. Ekkor már hajlandó volt beengedni Miját a házba és egy lakáj gondjaira bízta, miután pár szót suttogott a fülébe. A lakáj szó nélkül leültette a lányt egy székre, és eltűnt egy ajtó mögött. Mija feszengve jártatta tekintetét az elegáns bútorokon és festményeken; akkor járt először egy valóban gazdag nyugati házban. Végül a lakáj újra felbukkant az ajtóban:

– Fáradjon be, hölgyem, az úrnő várja.

Mija fölemelkedett, és belépett a szalonba. Odabent egy erőteljes, de nem elhízott, aranyosfehérre őszült hajú dáma fogadta, akinek szigorú vonásai feldúltságot tükröztek. Minthogy éppen csak hazatért, kezében még ott szorongatta kalapját és hosszú kalaptűjét.

– Az emberem azt mondta, maga ismerte a fiamat – szólt az asszony köszönés helyett.

Mivel egyebet nem mondott, Mija bátortalanul megszólalt:

– Igen… Még Nagaszakiban találkozni Athonyval néhány évvel ezelőtt.

– Gondolom, tudja, hogy meghalt – jegyezte meg az asszony szenvtelenül.

– Igen, madame… – felelte Mija szomorúan.

Az asszony továbbra is kemény tekintettel méregette a lányt, majd egy elefántcsont-berakásos szekrénykéhez lépett, és egy fiókból ideges ujjak szorongatásától gyűrött papírost vett elő. Madame de Durfort hangosan olvasni kezdett:

– Mély fájdalommal értesítjük, hogy a mai napon a méltóságos sógun és a bakufu – ördög tudja, hogy mi az, vetette közbe az asszony – arról tájékoztatott minket, hogy a konzulátus mellett tanácsadói szerepet betöltő Mr. Charles Pearson és a fia, Anthony Pearson 1860. április másodikán, a jokohamai kolóniát is érintő helyi incidensben életét vesztette. A konzulátus ezúton is tájékoztatja az elhunytak Angliában tartózkodó családját, hogy az eset körülményeinek tisztázása érdekében minden tőle telhetőt megtesz, illetve intézkedik hátrahagyott vagyontárgyaik minél előbbi hazaszállításáról. A konzulátus részvétét és együttérzését fejezi ki s a többi, s a többi…”

Mathilde de Durfort leeresztette a kezében tartott papirost, és szinte vádlón nézett a lányra, aki nem sokat értett az üzenet cirkalmas megfogalmazásából, de azt érezte, hogy az igen felbőszítette az asszonyt.

– Ennyi! – szólt Mathilde asszony. – A konzulátus és a maga kormánya mindössze ennyit bírt kipréselni magából… Hogy helyi incidens… Hiába kilincselgettem, írtam fél tucat levelet, senki, de senki nem volt hajlandó többet elárulni, hogyan veszett oda a férjem és az egyetlen fiam.

Mathilde összehajtogatta a levelet.

– De maga talán többet tud. Ott volt még Japánban, amikor ez az úgynevezett incidens történt? Tudja mi az, amiről ezek az aktakukacok beszélnek?

– Mi… – habogott Mija. – Mi az, incidens?

– Mi történt, amikor a fiam és a férjem meghalt? Maga tudja?

– I… Igen. A főminiszter, Ii Naszuke meghalt. – Mija ajka megremegett egy pillanatra, felidézve magában a szobája közepén lekaszabolt férfi holttestét. – És a szonnó dzsói… vagyis azok, akik az idegenek elűzését követelik, támadtak a kolóniára. Addig a miniszter megvédeni az idegeneket, de a szonnó dzsói akkor érezni, eljött az idő, és gyilkolni kezdeni…

– Tudtam – nyögte Madame de Durfort elhalóan. – Tudtam, hogy azok a vademberek okozzák majd egy nap a vesztüket…. De hiába kérleltem a férjemet, tegyen le az őrült tervéről, ő egyre csak Japánról meg a kereskedelmi egyezményekről hadovált. Az a bolond fiam pedig követte. Hátrahagyva engem és a két lányomat a tönk szélén, a szégyenben…. Ha az elmúlt télen a nagynéném, isten nyugosztalja, nem hagyja rám ezt a házat és a vagyonát, most földönfutó lennék. De érdekelte is ez őket…

Az asszony, akiből hosszú évek keserűsége szakadt fel, mintha el is feledkezett volna látogatója jelenlétéről.

Mija tétovázva állt egyik lábáról a másikra, mire Mathilde újra ránézett.

– Na és maga? Magának mi köze volt a néhai férjemhez és a fiamhoz?

Mija zavarba jött.

– Én… Anthonyt akkor ismerni meg, amikor évekkel ezelőtt még Nagaszakiban az úton találkozni a fivéremmel. Tudja, ő egy büszke szamuráj ifjú volt… ő harcolni maga fiával. Anthony megsérülni. Én keresni meg később az erdőben és rejteni el házunkban. Ott ápolni hetekig…

– És azután? – kérdezte az asszony sólyomszemével Mija arcát fürkészve.

– Azután… mi szerelmesek. El akarni szökni és jönni ide, Franciaországba. Gyermek is születni, a neve Kaszumi, de ő meghalt… Aztán nem látni Anthonyt.

Mathilde nem szólt semmit, így hát Mija folytatta a történetét.

– Aztán nekem el kell menni Japán. Menekülni… Néhány napja érkez, és rögtön ellopni pénz. De látni jel ön kocsiján… És ön talán tud segíteni.

Mija ekkor elővette ruhája alól, és áthúzta a fején a vékony láncot, amin Anthony gyűrűjét hordta, és az asszony felé nyújtotta az ékszert.

– Anthony adni nekem, amikor kérni feleség. Azt mondani, errefelé szokás.

Mathilde jeges távolságtartása hirtelen semmivé foszlott, és dühtől villogó szemmel meredt az öreg pecsétgyűrűre.

– Az az ékszer… – zihálta remegő hangon. – Még a dédnagyapámé volt. Családi ereklye… és az az ostoba fiam képes volt magának adni? Egy japán lotyónak? Még mit nem! Biztosan ellopta tőle!

Mija ereiben egyszerre száguldani kezdett az ősi szamurájcsaládja vére, amelynek a nevét viseli.

– Én nem tolvaj! – kiáltotta hangosan, fejét felszegve. – Ezt a gyűrűt kapni Anthonytól, mert feleségül akar venni.

Mathilde gúnyosan felnevetett.

– Feleségül? Magát? De ha így volt is, ha tényleg elszédítette a fiamat… Azt hiszi, ez feljogosítja, hogy idejöjjön, és azt követelje, segítsek magán?

– Én nem tudni, mit jelent követelni. Én csak alázatosan kérni, hogy talán…

De Mathilde de Durfort süket maradt Mija szavaira, és sokéves dühe a lányra zúdult.

– Tehát maga a fiam szeretője volt?! – rikácsolta Mathilde, szinte már hisztérikusan. – Nagyszerű, igazán nagyszerű! Szóval az a hálátlan kölyök ezért utazott a balfácán apjával arra az isten háta mögötti szigetre? Hogy vágott szemű szukákkal henteregjen, és zabigyerekeket potyogtasson a világba? Én a legszebb, legfényesebb jövőt szántam neki, de ő csak ment, itthagyott, mint az apja. Hálátlan semmirekellő volt, ez az igazság…

Mathilde lihegve emelte Mijára könnyektől fátyolos szemét, amiből azonban újra eltűnt a szomorúság, ahogy pillantása ismét a pecsétgyűrűre esett, ami még mindig a bénultan álló lány tenyerén pihent.

– Azt azonnal adja ide! – kiáltotta az asszony, és a gyűrű után nyúlt, mire Mija ujjai összezárultak az ékszer körül.

– Nem hallotta, adja ide! – ismételte az asszony – Ahhoz a gyűrűhöz magának nincs jussa, az én családom tulajdona. Adja vissza, és kotródjon a szemem elől, különben rendőrt hívok. Alphonse!

A kiáltásra feltűnt a libériás inas, aki Miját az úrnő szobájába vezette.

– Alphonse, fogja le ezt a nőszemélyt, ezt a tolvajt, amíg én rendőrért küldetek…

Az inas szó nélkül teljesítette is volna úrnője parancsát, de Mija, aki értette a rendőr szót, résen volt. Nem hagyhatta, hogy ez az asszony, akinek a fájdalomtól és a csalódottságtól mintha jéggé dermedt volna a szíve, börtönbe csukassa. Megpördült a sarkán, és a feléje közelítő inast feltaszítva kirohant a szobából, ki az előtérbe, majd az udvarra…

Azután pedig csak futott és futott, azt sem tudta, merre, alig látva a szemébe gyűlő könnycseppektől, a megaláztatás és a csalódottság könnyeitől.

{1} Charles Frederick Worth (1825–1895) a Worth Divatház alapítója, aki számos tekintetben forradalmasította divatot. Az haute couture atyjának tekintik. (A szerző.)

{2} A fővárost Marseille-jel összekötő vasútvonal 1857 óta létezett. (A szerző.)