A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Emma Chase: Royally Matched, 2017

Fordította

SERES NOÉMI

Copyright © Emma Chase

Hungarian translation © Seres Noémi, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5875-15-1

ELSŐ FEJEZET

HENRY

A faszom.

Sikerült kiviteleznem egy slice-ot. Vagy valami ilyesminek hívják. Nem voltam benne biztos, soha nem szerettem a golfot. Túl lassú játék volt ez nekem. Túl csendes és túl unalmas. Az olyan sportok sokkal inkább nekem valók, amiket ugyanolyan vehemenciával tudok űzni, mint ahogy az ágyban dugok – vadul, hangosan és mocskosan.

A foci már inkább az én játékom. Vagy a rögbi. Amikor a teljes testet be kell vetni. De a lovaspóló se rossz.

Bár ezen a ponton még egy jó intenzív kviddicsre is beneveztem volna.

– Ez mi volt, Őméltósága? – tudakolta Sir Aloysius.

Odaadtam az ütőt és az ütőhordót Milesnak, majd élénken megfordultam, hogy szemtől szemben láthassam a férfiakat, akik felelősek voltak a délutáni kínzásomért.

– Azt mondtam: a faszom.

Bellicksbub úr – bár nevének kiejtése kísértetiesen hasonlít Belzebubra –, Pennington grófja ráncos kezével eltakarta a szürke szakállát, és köhintett, a tekintetét pedig kelletlenül elfordította. Nem lenne szabad többé ilyen dolgokat mondanom, nem méltó hozzám. Túl durva. A koronázott herceg, Wessco trónjának várományosa nem engedhetett meg magának ilyesmit. Ez a cím illetett meg újfent, hála a bátyámnak, aki beleszeretett egy nőbe – a nyomorék –, és lemondott a trónról, hogy feleségül vehesse azt a csodás amerikai lányt.

Tavaly vagy ezerszer a számba rágták, hogy a trón örökösének kifogástalanul kell viselkednie.

De soha nem voltam jó abban, hogy azt tegyem, amit elvárnak tőlem.

És ez elég nagy baj volt.

Vagy inkább reflexnek is nevezhetjük. Ha ők azt mondták: jobb, én balra mentem. Ha azt akarták, hogy leüljek, inkább ugráltam. Ha azt mondták, viselkedjek, lerészegedtem, és azzal töltöttem a hétvégét, hogy mind a három érsek unokahúgát megdugtam.

Szép csajok voltak. Mi a fenét csinálhatnak ezek pénteken?

Nem, ezt inkább elfelejtem. Még csak nem is gondolok rá, hiszen ez a régi Henry volt. A vicces Henry. A nemtörődöm Henry, aki körül szerettek legyeskedni a nők.

Most olyan Henryvé kell válnom, akivel senki sem szeretne együtt lógni. Komoly, tudományos és becsületes, még ha bele is döglök, ami egy teljesen jogos aggodalom volt részemről. A nagyi, a királynő elvárta az illemszabályok pontos betartását. És ezt várták a parlament tagjai is, mint Aloysius és Belzebub. Hisz erre van szüksége a népemnek. Számítanak rám. Függenek tőlem. A jövő felé kell vezetnem őket. Jónak kell lennem.

Királyként kell viselkednem.

A gyomrom minden egyes alkalommal felfordult, amikor erre a szóra gondoltam. Amikor valaki hangosan kimondta, elfogott az undor. Ha tényleg én vagyok a Nagy Királyi Reménység, akkor, nos, mindannyian megbaszhatjuk.

– Szép ütés, Henry herceg! – kiáltott fel Sir Aloysius. – A labdák minősége mindennek a kulcsa.

Ő tudott mindent. Nagyon is tisztában volt vele, hogy mit gondolok. De hát ilyen a politika. Tele van képmutatással, hamis mosolyokkal és henteskésekkel az ember hátában.

A politikát még a golfnál is jobban gyűlöltem.

De hát most ez volt az új életem.

Aloysius összeszűkült szemmel nézte az ütőhordó fiút.

– Jobb lenne, ha legközelebb normális labdákkal tudnánk játszani. Kérjen bocsánatot Henry hercegtől a hozzá nem értése miatt.

A fiatal, immáron sápadt képű fiú mélyen meghajolt.

– Szörnyen sajnálom, Őméltósága.

Ismét görcsbe rándult a gyomrom.

Hogyan boldogulhatott ezzel Nicholas az elmúlt években? Eddig azt hittem, hogy hisztikirály volt, egy idióta nyavalygó.

Most már értem. Már benne vagyok egy ideje a cipőjében, és elég szar ügy.

Az ember azt hinné, hogy élvezetes, legalább egy kicsit, ha mindig ki van nyalva a segge. De amikor egy egész fészeknyi kígyó próbál rámászni az emberre – az érdes, villás nyelvükkel nyalják a seggem –, az elég undorító.

– Ne aggódjon – mondtam a srácnak, mivel biztos voltam benne, ha kiakadok rajta, Aloysius ráhárít minden felelősséget.

A srácok lemaradtak mögöttünk, miközben sétáltunk.

– Őfelsége mit gondol a törvényhozás megreformálásáról? – kérdezte Belzebub lazán.

– Milyen megreformálásról? – kérdeztem gondolkodás nélkül.

– A megreformálásról – válaszolta Aloysius. – A korábban könnyelmű visszaélések miatt kiutasított részvénytársaságok tőkéjének újrabeengedésére gondolok, ami Wesscót illeti. És a büntetések eltörlését. Ezzel többezernyi munkahelyet tudnánk teremteni a munkásosztálynak. Már hetek óta a parlament előtt van ez a kérdés. Meg vagyok lepve, hogy őfelsége, a királynő nem említette önnek.

Valószínűleg megtette, tízezer más ténnyel, adattal, részlettel és egyéb információval együtt, amikről persze már régen tudnom kellett volna. Nem vagyok hülye, ha akarom, teljesen briliáns is tudok lenni. Az iskolában is mindig jól teljesítettem.

Csak elég nehéz olyan dolgok után érdeklődni, amik teljesen kívül esnek az érdeklődési körömön.

Először is a nagyanyám rengeteg információt küldött át e-mailben emlékeztetőként. De miután feltörtük a palota szerverét, elkezdte inkább kinyomtatni nekem az anyagokat. Valószínűleg az összes környező erdő fájából készített papír ott trónolt már a szobámban, és csak rám várt.

Bocsi, környezet!

Lehet, hogy csapnivaló vagyok a politikában, de mosolygós arccal takargatni a hiányosságaimat, nos, ez az, amiben igazán jó vagyok. Tettetni és elhitetni.

Egész életemben ezt csináltam.

– Igen, persze, a reformok. Azt hittem, a reformációról beszél, amiről épp a minap olvastam. Hiszem, hogy a szívemhez igen közel álló téma lesz ez.

Látván a megdöbbent kifejezést az arcukon, karba fontam a kezemet, lehajtottam a fejem, és lassan magyarázni kezdtem:

– A reformáció a 16. században, Nyugat- és Közép-Európában a katolikus egyház megreformálására indult mozgalmak megnevezéseként szolgált. Majd küldök róla egy feljegyzést.

Lord Belzebub bólintott.

– Érdekes.

Sir Aloysius is egyetértett.

– Igen, valóban.

Hölgyeim és uraim, ez most pattant ki a fejemből.

Aloysius kivett egy ütőt a hordozóból, és meglendítette, hogy kipróbálja, mielőtt a labdához illesztette. Miközben készülődött, hogy elüsse a labdát, ismét megkérdezte tőlem: – Szóval mi a véleménye a reformokról?

Ez alkalommal inkább megpróbáltam gondolkodni, mielőtt megszólaltam. A nagyi büszke lenne rám.

Egy pillanattal később bólintottam.

– Ha több lehetőséget adunk a munkásosztálynak, az mindig pozitív elbírálás alá esik, úgyhogy azt gondolom, jó ötlet lehet.

Belzebub lassan elmosolyodott. Sárga fogai csak úgy csillogtak a délutáni nap fényében.

– Nagyszerű!

– Mi jutott eszedbe?

Kiderült, a nagyi mégsem olyan büszke rám.

Odacsapta az íróasztalára a Sunday Timest, és hagyta, hogy a főcím tudassa velem, mi a gond.

A KORONA MEGVÁLTOZTATTA
AZ ÁLLÁSPONTJÁT – TÁMOGATJA A REFORMOKAT

A székből, ahol ültem, a királynő asztalával szemben, rámutattam a cikkre.

– De hát én nem is ezt mondtam!

Tudnom kellett volna, amikor hívattak, hogy valami nincs rendben. Ha a királynő irodájába vitt az utam, az nagyjából azzal volt egyenértékű, mintha az iskolaigazgató kívánt volna látni. Semmi jó nem származhat belőle.

Mogorván összevonta a szemöldökét, a szája körül lévő ráncok csak még élesebbek és mélyebbek lettek, mint egy évvel ezelőtt voltak. Hiába, ilyen hatással vagyok az emberekre.

– Hónapokig tiltakoztunk, hogy kisiklassuk a reformokat. Az egyetlen dolog, amivel eddig sikerült megállítanunk a parlamentet, a kitartó rosszallásunk volt, és erre te egyetlen szóval megsemmisíted ezt a kemény munkát?!

Viszketett a bőröm, és mintha nem fértem volna el benne. Beletúrtam a hajamba, amit már régen le kellett volna vágatnom. Már majdnem elérte a vállamat.

– Nem csináltam semmit! Csak egy spontán megjegyzés volt. Egy beszélgetés.

A királynő az asztalra támaszkodott, és előrehajolt.

– Te vagy a koronázott herceg. Nincs meg az a luxusod, hogy spontán megjegyzéseket tégy. A Pembrook-ház nevében beszélsz. Minden szavad, mozdulatod, lélegzetvételed kiforgatható, amit az ellenzék szívesen meg is tesz. De ezt már megbeszéltük, Henry.

Régebben a nagyi kedvence voltam. Különleges kapcsolat a miénk. Mindig szórakoztatták a történeteim és a kalandjaim. De ez egyszersmind semmivé lett, amint én lettem a trónörökös. Többé nem talál szórakoztatónak. A fenébe is! Szerintem még csak nem is kedvel.

– Elolvastad egyáltalán, hogy mi az álláspontunk a témát illetően? Hetekkel ezelőtt átküldtem neked Christopherrel.

Christopher a királynő titkára volt, egy hitvány gazember. A szabadidejében le merném fogadni, hogy egy biliárdgolyóval a szájában mászkál, amin a királynő fotója van.

– Nem volt még rá időm.

– Mert nem kerestél rá időt.

Amikor a kifogások már értelmetlenek, akkor jön a vádaskodás.

– De hiszen te ragaszkodtál hozzá, hogy elmenjek golfozni Seggfej Eggyel és Seggfej Kettővel!

A válasz csípős volt és gyorsan érkezett.

– Mert ostoba módon azt hittem, hogy ismered a mondást, miszerint a barátaidat tartsd közel magadhoz, az ellenségeidet pedig még közelebb. Én ostoba!

Az orrcimpáim kitágultak.

– Én nem kértem tőled, hogy ilyeneket kelljen csinálnom!

Hogy ebbe a pozícióba kerüljek, hogy ilyen felelősség nyomja a vállamat. Soha nem akartam magaménak a királyság kulcsait. Boldog voltam, hogy jöhettem-mehettem az ajtókon kulcs nélkül.

A nagyi felegyenesedett, és felszegte az állát. Nem mozdult.

– Nekem sem te voltál az első választásom.

Au!

Egy szíven ütés egy hetvennyolc éves idős hölgytől nem kéne, hogy megrázzon. De egy olyan nőtől, akit csodálok, aki tízéves korom óta majdhogynem az anyám, az már fájdalmas.

Úgyhogy ugyanúgy reagáltam, ahogy szoktam. Hátradőltem a székben, a bokámat feltettem a térdemre, és gúnyosan mosolyogtam.

– Nos, nagyi, úgy tűnik, ugyanabban a csónakban evezünk. Azt hiszem, át kéne neveznünk a palotát. Mit szeretnél jobban: Titanic vagy Hindenburg?

Meg se rebbent a szempillája, és nyoma sem volt mosolynak az arcán. A szürke szeme olyan élesen és csillogón szikrázott, akár a guillotine pengéje.

Ez már életveszélyes.

– Viccelj csak! De ha ez a törvény átmegy a parlamenten, akkor az az alacsony keresetű munkások védelmét fogja visszavetni. Egyenlőtlen és lehet, hogy veszélyes munkafeltételeknek lesznek kitéve. Gondolod, hogy ők majd nevetnek a vicceden, Henry?

A fenébe, hogy mindig igaza van! Mindig lelkiismeret-furdalást tud ébreszteni bennem. De most már teljesen más szinten csinálja. Eltűnt a vigyor az arcomról.

– Kiadok egy nyilatkozatot, miszerint Sir Aloysius félreértette és kontextus nélkül használta fel a szavaimat.

A nagyi megrázta a fejét.

– Ami csak annyit közölne a világgal, hogy ostoba vagy, akit könnyen át lehet verni.

– Akkor azt közlöm a világgal, hogy már megváltoztattam a véleményemet.

– Ami azt fogja sugallni, hogy nem lehet megbízni benned. Hogy a véleményed képlékeny és nem gondolod komolyan, amit mondasz.

Ó, istenem, ez olyan, mint egy kínai ujjcsapda, minél jobban küzd az ember, annál erősebben rászorul. Nem dohányzom, de most szívesen rágyújtanék. Vagy egy whisky is jólesne.

De egy pisztoly is megtenné.

– Akkor mi a fenét kéne tennem?

– Semmit – sziszegte. – Majd én helyrehozom. Menj a Guthrie Házba és maradj is ott! Ne beszélj senkivel: ne szórakoztass egy vendéget se! Csak… olvass! Tanulj, mindannyiunk javára.

Így küld a királynő egy herceget a szobájába.

A királynő megfordult és kinézett az ablakon. Apró, ráncos kezét összefűzte a háta mögött.

Felálltam és felé nyújtottam a kezem. Mondani akartam neki valamit. Bocsánatot akartam kérni, de egy ígéret is jó lett volna. Egy pillanattal később azonban visszaejtettem a kezem magam mellé. Úgyse számítana, már leírt magában.

Jelentőségteljesen besétáltam a Guthrie Házba, a mindenkori trónörökös történelmi otthonába, ami tavaly óta a rezidenciám lett. Börtön, édes börtön! Kettesével szedtem a lépcsőket a hálószobámig. Jó érzés, ha az embernek van célja, egy terve, valami.

Az én tervem az volt, hogy addig iszom, amíg a nevemet is elfelejtem. Mindent.

A papírlapok, amik még a falat is beterítették a szobámban, úgy röpködtek, akár a madarak, amikor beviharzottam. Nem vicceltem, amikor azt mondtam, hogy a környező erdők fájából készített összes papír a szobámban van. Felragasztottam őket mindenhová, hogy olvasgathassam őket, miközben öltözöm, elalszom vagy felébredek. Jól meg kell jegyeznem őket, a kormányzati dogmák gyilkosok. Titokban abban is reménykedtem, hogy a papírok puszta jelenlététől is belém szivárog egy kis információ. De nem működött. Az ozmózis egy baromság.

Kihámoztam magam a sötétkék öltönyömből – csak korlátoz a mozgásban, kényelmetlen viselet. Bár azt mondták, hogy ha rajtam van, főnökösen nézek ki, de ez akkor sem az én stílusom. Minden alkalommal, amikor felhúzom, olyan, mintha valaki más bőrébe bújnék.

Emlékszem, amikor hat- vagy hétéves lehettem, felpróbáltam apám egyik öltönyét. Anyám vagy egy tucat fényképet készített, és csak nevetett rajtam, annyira imádnivaló voltam benne. Lehet, hogy még megvannak valahol a padláson, vagy ami még valószínűbb, a királyi történetíró tulajdonában, és a halálom után majd publikálja őket, hogy igazolja, Henry herceg igazi kisfiú volt.

Bálványoztam az apámat. Mindig olyan magasnak tűnt előttem… hatalmasabbnak, mint maga az élet. Nem volt olyan munka, amit ne tudott volna megcsinálni, de közben szórakoztató tudott maradni. Mint egy igazi szabályszegő. Akkor is elvitt minket Nicholasszal koncertekre és a vidámparkba, ha ettől a biztonságiak haja égnek állt. Nem bánta, ha játék közben összekoszoltuk magunkat. Egyszer előfordult, hogy kijött a miniszterelnökkel folytatott megbeszélésről, hogy beszálljon egy hógolyócsatába, amit épp az udvaron vívtunk.

Néha még mindig azt érzem, mintha az apám öltönyét viselném, és mindegy, hogy mennyire keményen próbálkozom, soha nem lesz rám jó.

– Mit képzel, mit csinál? – kérdezte a mogorva komornyikom, Fergus, aki az öltönykupacot bámulta a földön.

Áthúztam egy kifakult pólót a fejemen, és felvettem a kedvenc farmeromat.

– Elmegyek a Kanos Kecskébe.

Tiltakozón köszörülte a torkát.

– A királynő azt mondta, hogy maradjon nyugton.

Két teóriám is van arra nézve, hogy Fergus honnan tud mindig mindent. Vagy az egész palotából veszi az audio- és képi információkat valamilyen módon, amit egy titkos szobából vezérel, vagy pedig mindentudó, mindent látó szeme a ludas. Egy szép nap talán megkérdezem tőle. Bár valószínűleg egy kreténnek fog gondolni miatta.

Beleléptem egy pár elnyűtt katonai bakancsba.

– Pontosan. És mindketten tudjuk, hogy képtelen vagyok azt tenni, amit mondanak. Hozassa az autót, kérem!

MÁSODIK FEJEZET

HENRY

Ha a főváros egy egyetemi kampusz lenne, akkor a Kanos Kecske lenne az én mentsváram. A selyemgubóm, a hálóköntösöm, főleg, ha még alkohol is lenne a zsebében.

Egy történelmi hely, a város egyik legrégebbi épülete. A teteje lyukas, a falai görbék, és folyamatosan ragad a padlója. A rossz nyelvek szerint egykor bordély volt. Milyen költői! Nem is annyira a dorbézolás, hanem a titkok miatt, amit a falak őrizhetnek. Egyetlen újságcikk sem jelent meg a bátyámról vagy rólam, ami abból táplálkozott volna, ami kiszivárog ezen a rozoga ajtón. Egyetlen részeg királyi anekdota sem hangzott el itt.

Ami Vegasban történik, az Vegasban marad, ami pedig a Kanos Kecskében, az soha nem lát napvilágot.

A tulaj, aki ilyen biztonságos környezetet alakított ki: Evan Macalister. A Kanos Kecske generációk óta a családja tulajdonában volt. Amikor felültem a bárszékre, ő volt az a flanelinges, szikár srác, aki épp egy korsó sört tolt elém.

Feltartottam a két kezem: – Félre Guinness, ez már itt a whiskey dolga.

Elővett egy üveget a pult mögül, és öntött egy felest.

– Kemény nap volt ma a palotában, felség?

– Manapság, úgy tűnik, csak ilyen napjaim vannak. – A számhoz emeltem a poharat, hátrahajtottam a fejem, és lenyeltem a finom nedűt.

A legtöbb ember azért iszik, hogy eltompítsa az érzékeit. Az égő érzés, ami a torkomban keletkezett, inkább kellemes fájdalom volt. Felébresztett. Végre élek! Segít összpontosítanom.

Még egyért nyúltam.

– Hol van ma este Meg? – kérdeztem.

Meg, Macalister lánya, a bátyám expartnere, mielőtt megismerte Oliviát. Nem vagyok válogatós, ha nőkről van szó, nem bánom azt sem, ha második vagyok, és Meggel kapcsolatban nincs is semmi kivetnivalóm, de akkor se dugnám meg, ha világvége következne. Az egyetlen szabályom, ha a másik nemről van szó, hogy ne mártsam bele a kanócomat sehová, aminek a közelében a bátyám már járt.

Egyszerűen undorító.

De mégis, szívesen nézném a csinos arcát – és a seggét.

– Elment egy sráccal randizni. Tristan vagy Preston vagy valami nőiruha-márkához hasonló neve van. – Magának is öntött egy felest, s közben azt morogta: – Egy haszontalan marha.

– Hát nem azok vagyunk mind?

Felnevetett.

– A feleségem is szeret erre figyelmeztetni. Szerinte már akkor reménytelen voltam, mielőtt rám tette a kezét.

Felemeltem a poharamat.

– A jó nőkre, hogy mindig meglássák, mit lehet kihozni belőlünk!

– Ámen! – Odakoccintotta a poharát az enyémhez, és mindketten lehúztuk az italunkat.

– Erre én is iszom.

Egy csinos kis barna szólt be nekünk a csípős nyelvével, aki felült közben a mellettem lévő bárszékre.

Szinte éreztem, ahogy James, az én világos hajú, bátor biztonsági árnyékom az ajtó közeléből figyel minket. Hozzá voltam szokva a biztonságiakhoz, nem volt újdonság, de tavaly óta valahogy zavart, mintha összeszorult volna a hurok a nyakam körül.

– Mit iszik, kisasszony? – kérdezte Macalister.

– Bármit, amit Henry herceg is – válaszolta mosolyogva, s a pultra dobott pár papírpénzt, ami bőven elég volt ahhoz, hogy mindkét italt fedezze.

Szeretem a nőket. Nem is, inkább imádom a nőket! Azt, ahogy mozognak, ahogy gondolkodnak, a hangjukat, a bőrük illatát, a melegségüket, a puhaságukat. De ebben a nőben semmi puhaság nem volt. Inkább csupa szögletesség: erős járomcsont, feszes végtagok, hegyes áll, sötét haj, amit komoly kontyba fogott a füle vonalában. Nem volt taszító, csak karcsú és éles, mint egy nyílvessző. Amerikainak tippeltem, és nagyjából korombelinek, viszont agresszív, rámenős levegő lengte körül, amit csak a középkorú nőknél tapasztaltam eddig. A pumáknál. Imádom a pumákat: a tapasztalt nőket, akik pontosan tudják, hogy mit akarnak, és elég magabiztosak ahhoz, hogy ki is mondják.

Kíváncsi voltam. És kanos. Már régen dugtam egy jót, szinte amióta… Nicholas esküvőjén utoljára.

Uramisten, az pedig hónapokkal ezelőtt volt! Nem csoda, hogy így be vagyok savanyodva.

Macalister megtöltött egy bögrét Guinness-szel, és letett a nő elé egy felest. Aztán újratöltötte az én feles poharamat is, majd elfoglalta magát a pult másik végében.

Odafordultam a nő felé, és felemeltem a poharamat.

– Egészség!

A szeme jeges kéken csillogott.

Kacsintottam egyet.

– Az egyik kedvenc helyem.

Elmosolyodott, majd akár egy profi, lehajtotta a felesét. Megnyalta a száját, majd szemügyre vette a bal alkaromat.

– Szép tetoválás.

Tulajdonképpen ez két tetoválás. A királyság címere és Wessco katonai keresztje. Az elsőt tizenhat évesen csináltattam, amikor lefekvés után kijátszottam a biztonságiakat a kollégiumban, és bementem a városba a barátaimmal. Azt hittem, ha hosszú ujjú inget viselek, a nagyi soha nem tudja meg. Ez az illúzióm pontosan egy napig tartott, amíg a tetoválószalonban készült képeket lehozták a lapok. A második tetkót pár évvel később készíttettem – az alapkiképzés után – a srácokkal az egységemből.

– Köszi!

Odanyújtotta a kezét.

– Vanessa Steele vagyok.

Egyértelműen amerikai. Ha Wesscóból származna, akkor meghajolt volna. Kezet ráztam vele, száraz volt és bársonyos.

– Henry, de persze tudod.

– Igen. Nehéz a közeledbe férkőzni.

Ittam egy kortyot a sörömből.

– Akkor mi lenne, ha miután megittam a sörömet, kedvedre a közelembe férkőzhetnél, ameddig csak túl nem csordulsz velem.

Elnevette magát, s közben csillogott a szeme.

– Szórakoztatóbb vagy, mint gondoltam. – A vörös körmével a pulton dobolt. – Van egy ajánlatom számodra.

– Szeretem az ajánlatokat. Nálad, vagy nálam? – Aztán figyelmeztetőleg feltartottam az ujjamat. – De meg kell állnunk a palotánál, hogy aláírj egy titoktartási szerződést. Formalitás. De aztán jöhet a jó rész.

Vanessa könyökével a pultra támasztott.

– Nem ilyen ajánlatra gondoltam. Nem akarok veled aludni, Henry.

– Ki beszélt itt alvásról? Én szexre gondoltam. Jó kis szexre. Rengeteg szexre.

Ettől egy kicsit elpirult és nevetgélni kezdett.

– Nem akarok szexelni veled.

Meglapogattam a kezét.

– Most csak butáskodsz. A macska-egér játék nagyon szórakoztató tud lenni, de nincs rá szükség. – A hangom suttogásba váltott. – Én magabiztos vagyok.

A mosolya egyszerre volt alattomos és határozott.

– Ebben biztos vagyok. De nekem egy üzleti ajánlatom van, és én soha nem keverem össze az üzletet és a szexet.

Ezzel a kijelentésével az érdeklődésem is alábbhagyott. Mostanság az „üzlet” a leghatásosabb hideg zuhany számomra.

– Kár.

– Nem feltétlenül. Televíziós producer vagyok. Páros – hallottál már róla?

Hunyorítottam, és az emlékeimben kutattam.

– Valami reality show, nem? Olyan randizós, mint a Survivor, csak cicabalhék vannak benne meg tanga bikinik?

– Így van.

A szemem sarkából láttam, ahogy Macalister az egyik kidobósrác felé indul, egy vastag nyakú pasas felé. Vanessa is észrevehette, mert gyorsabban kezdett beszélni.

– Egy különkiadást próbálok összehozni – egy királyi kiadást –, és szeretném, ha te lennél a középpontban. Mindenről gondoskodunk, mindent elintézünk – húsz gyönyörű nő egy kastélyban, és neked csak annyi lenne a dolgod, hogy magadba bolondítsd őket. Egy hónap lenne az egész, megszakítás nélkül. A végén nem kéne mást tenned, mint engedelmeskedned a legfontosabb királyi kötelességednek: kiválasztani a leendő királynődet.

Nem is hangzott annyira rosszul. A könnyelmű, hanyag énem emlékezett még a könnyed, egyszerű napokra, és megborzongtam. Olyan érzés volt, mint amikor az ember a leghidegebb téli éjszakában botorkál, és vágyja a napot, a meleget.

A kidobósrác a hölgy mögé állt.

– Kisasszony, ideje távoznia.

Vanessa leszállt a bárszékről.

– Gondolj rám úgy, mint Billy, a Kölyökre. – Kacsintott. – Híressé teszlek.

– Már így is híres vagyok.

– De tudom, hogy nem élvezed, Henry. Ugye? Én tehetek érted valamit, amit senki más nem tehet meg. Újra híressé teszlek. – Odacsúsztatta a névjegykártyáját a bárpultra. – Gondolkodj rajta, és hívj fel!

Utánabámultam, miközben áthaladt a báron és az ajtó felé igyekezett. Bár nem volt szándékomban elfogadni az ajánlatát, de azért a zsebembe csúsztattam a névjegykártyáját. Minden eshetőségre felkészülve.

Ami a nyolcvanas évek zenei termését illeti, sajnos egy alábecsült időszak volt. Feleolyan tiszteletet nem vívott ki magának ez a korszak, mint amit megérdemelne. Arra próbáltam meg felhasználni a világban elfoglalt helyemet, hogy ahol csak lehetőségem adódott, a nyolcvanas években született dalokat reklámoztam. Mint például most is, ahogy a Moving Pictures What About Me című számát énekeltem a karaokeszínpadon. Ez egy csoda volt, egy lélekfacsaró, önsajnálkozó gyakorlat. Behunytam a szemem, ahogy énekeltem, és a mikrofon mögött ringatóztam.

Nem igazán volt megfelelő alkalom ez a zenéhez – annyira dühös voltam, de szerencsés is egyben, hogy egyáltalán még képes vagyok a lábamon megállni.

Általában gitározom is, de a finommotoros képességeim már órákkal ezelőtt cserben hagytak. Remek zenész vagyok pedig, nem mintha valaki észrevenné. A tehetség általában mindig a címek homályába vész, mint ahogy két tehetséges csillag gyermeke is a szülők árnyékában él.

Anyám szerettette meg velem a zenét, ő jó néhány hangszeren játszott. Először zongorázni, majd hegedülni tanultam, de a gitárt szerettem a legjobban. A Kanos Kecske karaokeszínpadját a második otthonomnak éreztem, és az utóbbi néhány órában arra a komoly elhatározásra jutottam, hogy a sárga földig leiszom magam.

Ha Harry Potter élhetett a lépcső alatt, akkor én is lehetek a színpad alatt. Mi a fenéért ne?

Ahogy újra a refrénhez értem, suttogó hangokat hallottam, de nem figyeltem rájuk.

– Mióta lehet ilyen állapotban?

Tetszett ez a hang. Mély volt és vigasztaló. A bátyám hangjára emlékeztetett, de ő nem lehetett.

– Kemény napja volt.

Mintha Simonéhoz hasonló lett volna, a bátyám legjobb barátjáé.

– Az utóbbi pár hónap különösen nehéz volt – mondta Simon, akinek a hangja nem keverendő össze a számítógépes játékokkal.

– Pár hónap? – kérdezte egy nevető hang.

– Nem akartuk addig idegesíteni, amíg nem feltétlenül szükséges.

Ez a hang egyszerűen gyönyörű volt. Majdnem olyan, mint Simon feleségéé, Frannyé. Azon tűnődtem, nincs-e Frannynek egy ikertestvére. Azt nagyon élvezném, ha lenne.

– James hívott fel, amikor közölte, hogy nem akar hazamenni. Az utóbbi néhány napban az állapota a rosszról…

– …még rosszabbra változott – fejezte be Franny Simon mondatát. Aranyosak együtt.

Cuki egy kapcsolat.

– Ez igen. A királyi csávók semmit sem vesznek félvállról, ugye? – Jól megkülönböztethetően amerikai hang volt. – Még a mentális leépülés is királyi.

Egy pillanattal később véget ért a dal, és kinyitottam a szemem.

Egy magányos törzsvendég ült az első sorban, a két ujja között tartott cigaretta hamuja a padlóra hullott.

Aztán felnéztem.

És a szemem próbálta befogadni a mennyei látványt.

Az én bátyusom, Nicholas, aggodalmas arccal a bárpult mellett állt.

Csak a képzeletem játszik velem? Csak ábránd? De azért megpróbálom befogadni a látványt.

Elmosolyodtam, és elindultam felé, de megfeledkeztem a színpadról, arról, hogy odafent állok. Az első lépés még jól sikerült, aztán minden elsötétedett.

Következő alkalommal, amikor kinyitottam a szemem, hanyatt feküdtem a padlón, és a Kanos Kecske vízcsepplenyomatos mennyezetét bámultam. És… azt hiszem, egy rágó lehetett még odafent. Miféle elmeroggyant barom ragaszt oda rágót? Nagy marha lehetett.

Aztán egy pillanattal később a bátyám arca magasodott fölém, és minden mást kitakart. Édes, áldott megkönnyebbülés árasztotta el a mellkasomat.

– Nicholas? Hát te itt vagy?

– Igen, Henry – mondta kedvesen. – Itt vagyok. – A hatalmas kezét a fejemre tette. – Jó nagyot estél. Jól vagy?

Jól? Repülni tudtam volna.

– Nagyon vicces álmom volt. – A bátyámra mutattam. – Itt voltál. – Aztán Simonra mutattam mellette. – És te is. – Aztán Franny és mindenki más is odakuporodott mellém a földre. – És te is. És… lemondtál a trónról, Nicholas. És azt akarták, hogy én legyek a király. – Őrült nevetés hagyta el a számat… mígnem jobbra fordultam, és megláttam egy sötétkék szempárt, a hozzájuk tartozó édes ajkakat és a fekete, göndörödő hajat.

Aztán sikítani kezdtem, mint egy kislány.

– Ááááááááá!

Olivia volt az. A bátyám felesége. Az amerikai felesége.

Visszafordultam Nicholashoz.

– Nem álmodtam, ugye?

– Nem, Henry.

Visszafeküdtem a földre.

– Bassza meg!

– Bocs, Livi. Nyilván azt gondolod, remek helyzet ez így.

Kedvesen rám mosolygott.

– Semmi baj, Henry. Tudom, hogy kemény időszakon mégy keresztül.

Az arcom elé tettem a kezemet, és próbáltam tisztán gondolkodni.

– Jól van. Ez egy sokkal jobb, új terv. Nem kell a színpad alatt élnem legalább.

– A színpad alatt akartál élni? – kérdezte Nicholas.

Csak legyintettem egyet.

– Hagyjuk. Potter hülye ötlete volt. A csodavarázslóé. Egy segg.

Most már tényleg aggódó arcot vágott a bátyám.

Felé nyújtottam a kezem.

– De most már itt vagy. Vigyél vissza magaddal Amerikába.

– Henry…

– Emlékszel a fáradt, szerencsétlen, vágyakozó képedre, amikor mindig szabad akartál lenni? Most ez vagyok én. Egy csődtömeg vagyok, Nicholas!

Elkapta a karomat, és megrázott egy kicsit.

Én pedig elkaptam az ingét. A hangom egy nyolcéves fiúéra hasonlított, aki éppen megvallja, hogy látja a halottakat.

– De ő annyira bunkó, Nicholas! Annyira. Bunkó.

Megveregette a hátamat.

– Tudom.

Nicholas és Simon felállítottak, és tartottak, hogy talpon tudjak maradni.

– De majd együtt mindent kitalálunk – mondta Nicholas. – Minden rendben lesz.

Megráztam a fejemet.

– Mindig csak ezt mondod. Kezdem azt gondolni, hogy fogalmad sincs, miről beszélsz.