Kosztolányi Dezső

Egy ég alatt

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-532-4

MOBI ISBN 978-963-453-544-7

TARTALOM

RÁKOSI JENŐ
KISS JÓZSEF
MILKÓ IZIDOR
VÉSZI JÓZSEF
LÁNYI ERNŐ
RIPPL-RÓNAI JÓZSEF
NÉGYESY LÁSZLÓ
AMBRUS ZOLTÁN
KÖVESLIGETHY RADÓ
BRÓDY SÁNDOR
GÁRDONYI GÉZA
HERCZEG FERENC
KABOS EDE
BARTÓKY JÓZSEF
CSÓK ISTVÁN
PALÁGYI LAJOS
TÖMÖRKÉNY ISTVÁN
KÓBOR TAMÁS
CHOLNOKY VIKTOR
SZOMORY DEZSŐ
IGNOTUS
HELTAI JENŐ
SCHÖPFLIN ALADÁR
FERENCZI SÁNDOR
NAGY ISTVÁN
NAGY-BALOGH JÁNOS
SZILÁGYI GÉZA
SZINI GYULA
OSVÁT ERNŐ
RÉVÉSZ BÉLA
PÁSZTOR ÁRPÁD
GOMBOCZ ZOLTÁN
NAGY ENDRE
ADY ENDRE
A HOLNAP
KRÚDY GYULA
MIKLÓS JENŐ
MOLNÁR FERENC
BARTA LAJOS
MÓRICZ ZSIGMOND
SZABÓ DEZSŐ
ERDŐS RENÉE
MÓRA FERENC
BIRÓ LAJOS
BARTÓK BÉLA
DUTKA ÁKOS
GELLÉRT OSZKÁR
SOMLYÓ ZOLTÁN
GULÁCSY LAJOS
ZERKOVITZ BÉLA
LAKATOS LÁSZLÓ
BABITS MIHÁLY
DRÉGELY GÁBOR
KEMÉNY SIMON
HALASI ANDOR
BALLA IGNÁC
NAGY LAJOS
JUHÁSZ GYULA
GÁBOR ANDOR
SZÉP ERNŐ
KUNCZ ALADÁR
MOHÁCSI JENŐ
TÓTH ÁRPÁD
KIRÁLY GYÖRGY
KARINTHY FRIGYES
KASSÁK LAJOS
CSÁTH GÉZA
FÜST MILÁN
JÁSZAY-HORVÁTH ELEMÉR
BECZÁSSY JUDIT
SÍK SÁNDOR
TURCSÁNYI ELEK
SZABOLCSI LAJOS
MAJOR HENRIK
VÁRNAI ZSENI
REMÉNYI JÓZSEF
VERSESKÖNYVEK
NADÁNYI ZOLTÁN
SÁNDOR IMRE
SZÁSZ MENYHÉRT
BÉKÁSSY FERENC
ENDRE KÁROLY
BARTALIS JÁNOS
FÓTHY JÁNOS
FÖLDI MIHÁLY
ZSOLT BÉLA
MARCONNAY TIBOR
BARTA SÁNDOR
BRÓDY LÁSZLÓ
TAMÁS ISTVÁN
JÓZSEF ATTILA
GELLÉRI ANDOR ENDRE
KISBÉRY JÁNOS
SZÉKELY TIBOR
SÉRTŐ KÁLMÁN
BERECZKI ANDRÁS
ÖNMAGAMRÓL

RÁKOSI JENŐ

I

Rákosi Jenő, fején hetvennyolc év terhével, írói munkássága félszázados fordulóját üli. Rátekintünk erre a főre, melyben, mint hóval koronázott kráterben, még ma is el nem pihenő tűz lobog, indulatok, szenvedélyek, élcek szikráznak. A Nyugat, melynek megindulása óta szívós és nem baráti ellenfele volt, szót kér ez alkalommal, mert a folyóiratnak, mely az irodalom hitével indult, s az értékek tiszteletét hirdette, kötelessége és jussa megállapodni előtte. Úgy vagyunk, mint a fegyverkovácsok. Nézzük őt, ki ura vitázó prózánknak, mestere a vívásnak - melyben a szúrás is meg van engedve -, csodáljuk őt, milyen élesre köszörülte a kardot, mellyel hadakozott, mennyire megedzette, kifente fegyvereit, s egy életmunka láttán elfog minket, az írás munkásait, a szakmabéli bámulat, a céhbeli lelkesedés, és a szerszámok tökéletességét figyelve egy pillanatra arról is megfeledkezünk, hogy társaink közül éppen a legnagyobbak és legtisztábbak felé suhintott velük a viadal során.

Mi ennek az írónak fő jellemvonása? Ezt felelhetnők: a harc. Rákosi Jenő sokak szemében az öreg, a "konzervatív", aki ellensége újabb irodalmi irányoknak, a haragos apa, kinek örökös perpatvara van a zajongó gyermekszobával, az aggályos "klasszikus", aki az egyéniség szabad kitörését szigorú szemöldökkel szemléli. Milyen hamis ez a beállítás. Igaz, hogy az újabb költői nemzedéket végzetesen félreértette, nem ott, ahol a maga politikáját szögezte az ő politikájuk ellen, amihez kétségtelen joga volt, de ott, hol politikát keresett abban is, amiben nem volt más, mint a szavak önmagáért való költészete, és nem értette meg a régi formák szétrobbantását, mellyel irodalmi pályafutását kezdte. Aki visszalapoz irodalomtörténetünkben, az látja, hogy annak idején őt is mint békétlent és garaboncásat könyvelték el, mint irodalmi rendetlenkedőt, aki nem ismeri a hűvös ész szabályát. Mert értsük meg az izmusok mai sokaságában, a futurizmus, expresszionizmus, szimultanizmus és dadaizmus korában, hogy az irodalom minden időben két végpont között mozgott, a klasszicizmus és romanticizmus között. Harmadik irány nincs, csak átmenet a kettő közt, ezzel vagy azzal az árnyalattal. Olyan két határvonal ez az irodalomban, mint a politikában a zsarnokság és forradalom. Aki klasszikus, az irodalmi zsarnok. Az tiszteli a hagyományt, az elődök kőbe vésett parancsait, az egyéniséget csak éppen átcsillantja zárt formákon át, nem érzékletes, hanem pontos, nem barátja a helyváltozásnak, ragaszkodik ahhoz, amit lát, és nagyon szívén fekszik, hogy kifejezésben se vétsen a hűség ellen. Aki pedig romantikus, az irodalmi forradalmár. Az piros frígiai sapkát csap a maga nyelvtanára, azért Victor Hugo, tágítja a formákat, hogy az egyéniség minden szeszélye beleférjen, a friss észrevevések rabja, érzékekkel élő és érzékekre ható, s nem ahhoz a valósághoz húz, melyet maga előtt lát, de melyet magában érez, tehát szertelen, bátor és kósza is, mert idegen országokban is egyformán otthonos.

Ezek az irányok, mióta emberek alkotnak, végzetes rendben követik egymást. Mozgás van, hullámzás is van, de fejlődés nincs. Bizonyos időközökben az irodalmi kifejezőeszközök hatástalanná válnak, és változatosságra vágyakoznak. Recehártyánk, mely kifáradt a fény túlságától, már észre se veszi a színeket, és a klasszicizmus pihentető vonalaira van szükségünk, hogy újra képessé tegyük a befogadásra. Majd ebbe is belefáradunk. Fülünk nem hallja többé a klasszikus mértékbe börtönzött ütemeket, a dobhártya disszonanciát, új, fűszeres ingereket, romantikus lármát akar. Amint a politikában a forradalmi cselekedetet, az akciót pontosan követi a természetes visszahatás, a reakció, úgy jönnek a klasszikus irodalmak után, melyeket néha a változó idők realizmusnak, naturalizmusnak, verizmusnak is neveznek, a romantikus irodalmak, melyek a korok igényeihez alkalmazkodva fölveszik az impresszionizmus, szimbolizmus, sőt dadaizmus nevét. Racine éppannyira klasszikus, mint Rovetta, a realista. És Byron éppannyira romantikus, mint August Stramm, az expresszionista. Már említettem egy ízben, irodalmi és politikai irány gyakran összeesik, például Shelley esetében, de még gyakrabban nem. Dosztojevszkij irodalmi forradalmár (romantikus) és politikai konzervatív (nacionalista-militarista), Zola ellenben politikai forradalmár (liberális-szocialista) és irodalmi konzervatív (klasszikus-naturalista).

Elkerülve minden irodalmi értékelést, melyet majd nálam avatottabbak végeznek el, messzebb korban, Rákosi Jenő alakját pusztán e művészetbölcseleti szemszög alatt óhajtom nézni. Akkor jelentkezett irodalmunkban, mikor már lezáródott a magyar dráma Kisfaludy Károlytól Szigligeti Edéig tartó romantikus korszaka, és a forradalom után Dobsa Lajos, Szigeti József és Kövér Lajos uralkodott, s jórészt földhözragadt, fakó szobadarabok, valóságot mímelő, szűk keretekbe zsugorodott, szószegény népszínművek uralkodtak. Az irodalom klasszikus (naturalista) korszaka volt ez, a klasszikus szót sem a közkeletű, értékelő, de a fönti, meghatározó értelmében véve. Ezeket a merev formákat 1866-ban Rákosi Jenő, a huszonnégy éves romantikus nemcsak széttörte, de egyenesen dinamitot vetett beléjük, mikor előállott ifjúkori és legjellegzetesebb játékával, az Aesopus-szal, mely a shakespeare-i szótárt és a vörösmarty-i szivárványt hozta, és a jelzők, az ékes-élces igék duzzatagon hömpölygő áradatát zúgatta végig a színpadon. Aesopus, a csúf rabszolga éppoly romantikus alak, mint Quasimodo, ki ég és pokol közt hánykolódik. Hangsúlyoznunk kell, hogy Rákosi Jenő az itthoni szűk hangnyolcaddal szemben éppen európai skálájával ért el hatást, s mint a Népszínház igazgatója, ő kötött először szerződést a franciákkal. Nyugati értékeket mentett át földünkre az, aki később a Nyugat legerősebb bírálója lett.

Ő alkotta meg ezt a szót is: nyugatos, melyet fölruházott bizonyos értelemmel, de - mi őszintén bevalljuk - sohase értettünk, mert a Nyugat nem jelentett határozott irodalmi irányt, csak az irodalomnak önmagáért való szeretetét és nagy követelményeket, melyeket elsősorban magunkkal szemben támasztottunk. Ezeken a lapokon kezdettől fogva egy gyékényen árult meg a tősgyökeresen magyar, népies próza, mely céljában tagadása az adomának, ennek az irodalmi cigányzenének, és a keserű magjából kifakadó új magyar líra, mely légies vonalaival az örökkévalóság felé törekedett. De egymás tőszomszédságában dolgoztak is mindig, ma is, a politika szélsőjobb és szélsőbal szárnyai, Rákosi Jenő, aki több jelentékeny tehetséget fedezett föl, de több olyan írót is, kinek nevét nem akarjuk most ideírni, nem méltatta figyelemre az újonnan érkezetteket, akik - ez már vitán fölül van - a magyar nyelv új lehetőségét és gazdagságát, szavaink új hajlékonyságát teremtették meg. Annak idején Gyulai Pállal viaskodott, ő, a fiatal, az öreggel, később Ady Endrével, ő, az öreg, a fiatallal. Gyulai Pál halhatatlant alkotott a magyar kritikában, Ady Endre pedig a magyar lírában.

Ezeket a tényeket meg kell állapítanunk, mikor egy ország ünnepli az írót, ki külsejében - töretlen testével, szépen megöregedett, magyaros arcával, meredek homlokával - rendkívüli ember benyomását teszi reánk. Ifjúkorában megbabonázta a magyar szó, és azóta egy életen át harcolt érette. Azt, hogy most friss és acélos nyelven vitázhatunk vele, nem kis részben neki köszönhetjük. Egy könyvtárra rúgnak azok a művei, melyeket a halhatatlanság igényével írt, de ugyancsak könyvtárat tennének ki azok az össze nem gyűjtött cikkei, karcolatai, vitái, melyeket halandóknak szánt, de halhatatlanok, mert bennük hiánytalanul nyilatkozik meg szertelen vérmérséklete, drámai és költői ötletessége, mely egy kisebb, nem szorosan művészi cél szolgálatában is irodalmi marad. Veuillot jut eszünkbe, a francia katolicizmus kíméletlen, bajnoki harcosa, kinek napi alkalmakra szánt cikkeit és röpiratait a remekművek mellé helyezik.

Rákosi Jenő valaha közzétett egy darabot, melynek ez a címe: Régi dal régi gyűlölségről. Nem ezt a dalt akarjuk megpendíteni. Azok, kik évek hosszú során át nyílt harcban szemben álltak vele, összeforradnak most a mesterségük szeretetében, és noha más-más utakon mennek a tökéletesedés felé, s nem változó hittel vallják céljukat, az el nem oszlatható ellentéteken át is érzik minden írói munka gyönyörűséges testvériségét.

Nyugat, 1920. november

II

Gyakran láttam őt robogó villamosról leugrani, vagy szaladni, kezében a kész kéziratával. Díszlakomák alatt pezsgőspoharat emelt a fehér, rózsákkal hintett abrosz fölött. Vastag, zsíros havanna füstölgött szájában.

Ősz végén, római útja után, meghűlt. A betegség tárgyi jelenségei majdnem jelentéktelenek voltak.

De betegszobájából kiszivárgott a hír, hogy visszautasítja az ételt. Hét csirkéből főzettek neki levest, napokig, fojtott tűzön, hogy erőre kapassák. Nem akart enni. Orvosaival, akik tüdőgyulladástól féltették, veszekedett, hogy hagyják az ágyában, fekve. Nem akart fölkelni. Szíve, az az acélos csodagép, mely több mint háromnegyed századig szakadatlanul működött, ímmel-ámmal teljesítette robotját. Nem akart élni.

Vitás, vajon a szervek indítják-e meg ezt a folyamatot, vagy a mindenen uralkodó központi idegrendszer, mely vezényel a szerveknek: "elég". Környezete csak azt tapasztalta, hogy közönyös, elzárkózik az élet elől.

Ma délután ötkor meglátogattam. Minthogy észrevételeimet nem közölhetem a nyilvánossággal, melyet egyelőre hímes tudósítások biztatnak, ide, a naplómba jegyzem föl, miképp folyt le ez a látogatás.

Villájának első emeletén, tágas, négyablakos dolgozószobájában ült, egy karosszékben, egyenesen, felöltözködve, lábait török kendőkbe bugyolálva. Az egyik ablak nyitva volt. Beáramlott rajta a metsző jeges levegő. Légszomj gyötörte. Sóhajtva vett lélegzetet. Köhögni szeretett volna, hogy könnyebben lélegezzék. Arca alig látszott halványabbnak, mint egyébkor.

- Rettenetes - pihegte, percek után. - Nincs levegő. Levegő nincs. Aztán az, amit látok ezeken az iszonyú napokon és éjszakákon, az a rettenetes. Amint megyek kifelé vagy befelé, nem tudom, hova. Csak ez van - a kezére mutatott - meg ez - a magas, diadalmas homlokára mutatott - meg ez - a mellére mutatott -, de az egész, az megszűnt, értse meg, az nincs többé együtt. Á, ha ezt el lehetne mondani.

Döbbenten hallgattam. Értelme, önelemző, bíráló ösztöne csorbítatlanul működött. Ha vele beszélgettem, sohase kellett a szerénykedés vagy hajbókolás álruhájába bújnom, mint aggastyánokkal való érintkezéskor szokás és ajánlatos. Ismert mindenkit, keresztül-kasul, kajánságig éles elméje tudta, hogy az illetők mit gondolnak. Most is tudta. Reám pillantott oldalt, a figyelemtől szinte sandán, gyorsan és okosan, mint egy öreg sas.

- Nem félek. Attól félek, hogy föl kell kelnem. Attól félek, hogy oda kell mennem a szoba másik sarkába. De a haláltól nem félek. Meggyógyulni? Újra kezdeni? Nem. Vége. Legyen vége.

Ez a keserűség, melyet egy hosszú élet tapasztalata tetézett, ez a tömény pesszimizmus, mely a fájdalomtól szinte megikrásodott, mélységesen megindított. Próbáltam átérezni, mint érezhet ebben a pillanatban. Magamra hagyatva tűnődtem. Lám, az élettagadás, mely az ifjúkorban kacér, tartalmas játék, ilyen az aggkorban, közvetlen a halál előtt. Egyszerű, kézzelfogható gyötrelem.

- Gyötrelem - vette át a szót, melyet csak gondoltam. - Golyót a velőmbe - kiáltott az Aesopus regényes költője. - Fölugrani, táncolni, míg össze nem rogyok.

Az ápolónő, a családtagok csitították. Erre magam is megszólaltam, ügyetlenül, vigasztaló, áltató hazugságokat kerestem, hogy majd látjuk őt az utcán, tavasszal. Úgy rémlett, nem figyel rám. A mennyezetre nézett, mereven, mással foglalkozva.

Fölkeltem, mélyen meghajoltam. Keze, mely eddig karosszéke karfáját szorongatta, éppoly görcsösen szorongatta eleven kezemet.

- Azt kívánom, fiam, hogy ne éljek. Ez az utolsó kézszorításom - mondta.

Nyugat, 1929. február 16.

KISS JÓZSEF

I

Kiss József, a vállán hetven évvel, elindul majd a jubileumi asztal felé, hogy egy ország gratulációját fogadja. A Hét egy pillanatra feltartóztatja útjában. Nekünk kell emlékeztetnünk az életének egy dátumára, mert a költő élete eleven folytonosság. Abban a szobában, ahol álmodik, nem ütnek az órák. Az óra - az időnek ez a dobogó szíve - áll. Föl kell keltenünk őt heverő pamlagáról. Mert a mi óránk nevezetes fordulót juttat eszünkbe. Harminc év híján egy évszázada nézi - önmagán keresztül - az életet. Ez a dátum neki nem oly jelentős, mint nekünk. A mezőcsáti szikkadt kenyér és a pesti kalács, az egykori kő és a mai koszorú közt nincs döntő különbség abban az egységben, abban az intenzív életérzésben, amely a született költő sajátja. Kopogjunk halkan az ajtaján, hogy ocsúdjon. Ablaka alatt trombitalármával száguld egy pozitív kor, amely síneket cövekel a kultúra végtelenbe nyúló országútján, gépeket eszkábál, aeroplánokat ácsol, de a technikai bravúrnál fontosabb az az álmodó, aki valaha azt írta, hogy az életünk felét elalusszuk, a másik felét pedig elhenyéljük, és a kornak, amely a valamiből többet alkot, számokból, adatokból, tudásanyagból mindig többet és többet akar elérni, mégis leginkább imponál a költő, aki a semmiből valamit csinál. Röpülünk már, de az az igazi repülő, aki motor nélkül röpül. Azt az adakozót ünnepeljük, aki csupaszon születik, üres kezekkel toppan a világba, és ezekben az üres kezekben láthatatlan kincset hoz.

Ő a jubileumát nem tekintheti sem elégtételnek, sem vigasztalásnak, sem valami fényes alamizsnának. Édes lehet elfáradni a művészetben, kiégni és elszenesedni, tudni, hogy a kezünk ismét üres, s aztán nézni az életünket, mint egy idegen életet. Az író ilyenkor igazán a saját maga objektív szemlélője. Még édesebb azonban soha meg nem öregedni. Kiss József tegnap a kezében tartotta egy kéziratát, egy készülő versét, és szemét - hetvenéves, öreg szemét - elhomályosította a könny. Még nem apadtak el a források, a hetvenéves forró patakok, s az élet eleven vize ma is öntözi a bűvös palántát, a poézist, vére, a termékeny, fűszeres vér ma is ritmusokban árad és apad. Ha maga köré tekint - reánk, akik most szólunk hozzá, a fiatalokra - azt hiheti, hogy az élet végtelen. Eleven tükrökben, fiatal arcokban nézte mindig az arcát. A barátai fiatalemberek voltak, akik a kisöccsei, az unokái lehettek volna. Ez volt az életelixírje és a művészi etikája. Sohase vétkezett a művészet ellen. Keleti filozófiája, a kejf megtanította arra, hogy a poétának az álmai "termékeny lustaság"-ban érnek meg. Nem volt benne semmi mohóság, alázatos volt az életével, a lelkével szemben, s megvárta, amíg a garabonciás ritmusok hozzá alázkodnak. A versei születtek. Nem akarta, hogy a föld egy évben kétszer teremjen neki, s nem akart a tőkéről egy évben két gerezdet szüretelni. Borát a nap érlelte meg. Virágait a szellők dajkálták. Talán innen van, hogy a költészete egyenrangú az élettel, az aszfalt és a villany álmodójának látjuk őt ma is, s a modern magyar poézis kezdetét benne keressük. Egy kort zár le, és egy kort kezd el. Az ízei a múltból valók, de pikánsabbak, mint a múltéi, és a verseit úgy olvassa a nem literátus olvasó, hogy az írója nevét is elfelejti, és a saját költeményeinek tudja. Nemrégiben egy vidéki szalonban láttam egy szomorú polgári remekművet, egy gipszangyalt, aki egy könyv fölött a karjára hajoltan méláz, a gipszkönyvébe a polgári művész egy verset karmolt bele, és ez a vers az, hogy: "az én aratásom egy marék virág". Nem tudtam meghatottság nélkül nézni a gipszangyalt. Jellemzőnek találtam arra a költőre, akit itt jellemzek. Az irodalmi halhatatlanság frázisát most ne bolygassuk. De ott az isten háta mögött éreztem valamit a távoli fuvallatából. Nem az égi angyalok a költőé, hanem a földi angyalok. A kis gipszangyalok, a fehérvarrónők, a fiatal lányok, a szegény polgárok és a gazdaglelkűek szeretete, ez az övé, övé a mai élet, és nevét a mindig megújhodó élet veszi majd ajkára.

Vajon merre kanyarodik el, milyen utcákon, milyen tereken a kocsi, amely a jubileumára viszi? Akármerre megy, akármily utcákon és paloták mellett, neki hosszú zarándokút lesz ez az út, és a kocsiban ülő agg poéta emlékezik majd, a hirtelen felcseperedett palotákban törpe viskókat lát, s a mai magyar kultúra palotája is egy szegényes kunyhóra emlékezteti, amelyet valaha a tulajdon keze rakott - gyengéden és lassanként -, mint egy fecskefészket. Magyar emlékekkel van beszegve az útja. Parfümjét, amelyet kristályfiolákba zárt, magyar rózsákból szűrte, kincseit a magyar szegénységből gyűjtötte. Messze hírnökök nemigen jelennek meg magyar költő jubileumán. Victor Hugo az írói ünnepén az összes európai követek előtt ezt a szót mondta ki: Európa. Kiss József kevesebb emfázissal, de melegebben így szól majd: Magyarország. Nem hősi korban született. Emlékei intimek. Emlékezik a vidéki lankákra, a magyar bor zamatára, a budapesti influenzás hajnalokra, a főváros kénkősárga egére s a balatoni délutánok aranyára. Nincs tengere: csak Balatonja. Nincs Versailles-a: csak Gödöllője.

Itt, a keleti határon, ahol divat harmincéves korban megvénülni, egy gesztus után elfáradni, egy siker után megalkudni, egy könyv után elhallgatni, egy csók után meghalni, diadalmas látvány az évek és a sikerek teljességében célhoz érni, zsenialitás hetven évig élni. Az út kezdetén állók némán nézik azt a kocsit, amely a beteljesülés felé megy, az út kanyargó magasa felé, és egy művészet érett egészében jövőjük ígéretét sejtik. Az országot tele lehetne rakni tragikus torzóval, szobrokkal, amelyeknek hiányzik a karja, kövekkel, amelyek egy hősi gesztust mutatnak, és azután lebuknak a semmibe. Kiss József útja - egész munkája - e szobrok közt visz el.

Csonka szobrok állanak neki őrt.

A Hét, 1913. november 30.

II

Kiss József nekünk, magyaroknak az idillt jelenti. Azt is mondhatnók: a béke jellegzetes költője. Ami egy pihenő és élő nemzedék kincse, ezüst, szőnyeg és elefántcsont, villanyfény és szellem, szivarfüst és csevegés, a kultúra krémje és pezsgőtajtéka, az mind meglelhető pompakedvelő művészetében. Esztergályosa és gyémántköszörűse drága magyar szavainknak. Egy hősi, demokratikus kor után érkezett, amikor a csillagot a katonakabát rézpitykéjéhez hasonlították. Szerepe az volt, hogy a rézpitykét hasonlítja a csillaghoz. Szegény és fájó polgári életünket kellett magasba emelnie, az aszfalt prózáját, legendát teremtett abban a korban, amelyben telefonnal, távíróval és központi légfűtéssel dicsekszik, s kis állomásait többnyire csak villamosmegállók vagy kávéházak jelzik. Megmentette számunkra a mesét, az "örök mesét". Vele vonult be a magyar költészetbe a szavak önmagáért való fényűzése. Annyi szín és ékkő van könyveiben, hogy a nyugat-európai ember önkéntelenül a magyarság útjára gondol, amely valaha keletről vándorolt ide, arról a világtájról, ahol a mesék ma is otthonosabbak, mint egyebütt.

Most ez a költő, aki életével és munkáival két történelmi és irodalomtörténeti kort hidal át - halkan és zaj nélkül -, egy háborús verseskönyvet ad kezünkbe. Kiss József ma hetvenkét éves. De a hetvenkét éves aggastyánnak nem adatott meg a nyugalom. Koszorúkkal, festményekkel és perzsaszőnyegekkel ékes művészszobáján is dörömböl a jelen, s amikor álomra hunyja szemét, vagy amikor deres téli hajnalokon ocsúdik, hallja ablaka alatt a budapesti körúton hadba vonuló menetszázadok dalát. Vajon milyen az ő háborús lírája? Legtöbb költő - nálunk is, külföldön is - lámpalázat kapott a háború roppantságától. Oly sok emlék, hang és följegyzés maradt ránk régi háborúkból, hogy a költők akarva, nem akarva bizonyos szerepet osztottak ki maguknak. Utánozták a régi háborúkat és a régi háborúk költőit. Mindig nagyon magasan kezdték. Így aztán nem is költők, csak színészek, akik történelmet játszanak. Kiss József nem vágta magát "póz"-ba. Nem harci verseket, de háborús verseket írt. Ő, aki 1849-ben - kisgyermek korában - látta a magyar faluba beözönlő oroszokat, 1915-ben hallja a futó oroszok lábdobaját. Bibliain egyszerű és természetes. Hangját épp azért halljuk meg a gránátok és srapnellek pokoli lármájában, mert nem lármás. Csak énekel a szenvedőkkel, és pereg a könnye, amely vér, a lélek fehér és forró vére.

Versei pedig nemcsak "rongyos vitézek", akik ziláltan, a történelem rendbontó zavarára való hivatkozással lépnek elénk, mentegetőzve, de készen, a költészet tündöklő eleganciájával. Kiss József, akinél a költészet nem afféle fiatalkori mámor volt, az utóbbi tíz évben koronázta meg fejlődését, amikor olyan hangokat talált, amelyek rokonok a nagy modern primitívek és a gyermeklélek álmaival. Szerenádot ad a halott hősöknek; megkocogtatja a fakereszteket, dalol, nehogy elunják magukat szegénykék, s csak annyit mond: "Tiszteltet az édesanyátok..." (Szerenádok). Hívja vissza a földönfutó álmot: szálljon le a szőke és fekete szempillákra (Elbujdosott az álom...). Énekel a magyar kenyérről: a búzaszárról, amely acélos, mint a magyar föld fia (Zsoltár a kenyérről). Itt groteszk és hatalmas balladája a béna hősökről: egy ódon dal, amelyben mese és valóság fantasztikusan ölelkezik (Ballada a lábakról). Mindez mélységesen korszerű. De túl ezeken, az aggastyán költő szerelmet vall a művészetnek, egy megrázó önvallomásban, amelyben - élete telén - csak az álomlátókat, a bűbájosokat, a varázslókat hirdeti boldognak (A gnóm). Ebben a költeményben ér delelőpontra művészete, amely évek és korok tapasztalatai által sem tudott elnehezedni, csak mélyült és egyszerűsödött, s ma is az a termékeny démonizmus lelkesíti át, amely a fiatal rajongókat és a vén népmeséket.

Szeretem ezt a könyvet, mert szép, de száz év múlva is szép lesz. Maradandó emléke a háborúnak. Föllelem benne a régi művészi pompát és a szenvedések pompáját. Valahogy kiteljesedett vele a költő világnézete: erkölcsi magaslatokba emelkedett. Egykor, fiatal korában, amikor keleti verseit írta, azt énekelte, hogy a költő csak hármat szeretett: "a dalt, a lányt és a kerevetet". Ma ez a költő sokakat szeret. Szereti az embereket, mindenki testvére, aki szenved.

Szeged és Vidéke, 1915. december 17.

III

Egy decemberi délben, régen, nagyon régen fölkerestem A Hét szerkesztőjét. Ágyban feküdt. Nem volt beteg, hanem verset írt azon a napon, és szokása szerint ilyenkor nem kelt föl. Minden erejét a versnek tartogatta, szelleme éberségét, figyelmét, felfogókészségét nem engedte bénítani semmi által, a testi mozgást is kerülte, ajtaját becsukatta, telefonját kikapcsoltatta, az asztalán levő villanylámpát meggyújtotta, s lábujjhegyen járt körötte az egész ház. Kiss József dolgozott. A selyemperzsáktól derengő szobában, párnáktól körültámasztva trónolt a rengeteg ágyon, melynek sárga paplanán rajztábla hevert, ráfeszített ívpapírokkal, körötte sok-sok hegyesre faragott irón, hogy kellő pillanatban keze ügyében legyen, s ne rebbenjen el a végzetes ige, mely csak ritkán jelentkezik és hamar eltűnik. Karcsú pohárka állott mellette, pár ujjnyi francia pezsgővel. Egyiptomi cigarettát szívott, kedves cigarettáját, a vastag Dimitrinót. Királyian szolgálta ki azt a művészt, aki alkotott. A rajzpapíron, melyre gyöngybetűit rótta, csak lassan nőttek a sorok. Több napi munka látszott ezen a kéziraton, áthúzott szók, gyakran kettő-három egymás fölött, törlések és betoldások, egy rím, mely még nem lelte meg párját, egy utalás, melynek értelmét csak ő tudhatta, mindenütt küzdelem a megfoghatatlan szépséggel, melyet rabul kell ejteni, tusák és harcok nyomai, akár a csatatéren. Azok a dalok, melyeket a könnyedségük röpített, és énekelni lehetett, muzsika nélkül is, így születtek meg.

Most, hogy írok a költőről, ki egy hosszú és dicsőséges pálya után meghalt, hetvenhét éves korában, erre emlékezem. Amit elmondtam, külsőségében is jellemző reá és költészetére. Szeretetet mutatott a szépséggel szemben, és öntudatos gondot azzal szemben, amit leírt. A költő és művész együtt volt. Akkoriban a művészet öncélúságát még forradalmi tannak tekintették nálunk, közel se ment át a köztudatba annyira, mint ma, s a fiatalember, ki átlépte küszöbét, vonzódást érzett ehhez az aggastyánhoz. Minden a költészet, az élet is csak azt szolgálja. Nála ez nemcsak művészi felfogás, hanem minden írásának értelme, egész életének tanítása. Vannak költők, nagyok is, kik belekapcsolódnak a politikába, erkölcsi elveket vallanak, újítanak, merész igazságokat állítanak és fogadtattak el, a szépség lendületével, de ő nem ezek közé tartozott. Nem törődött soha politikával, nem is érdekelte, erkölcse a művészet volt, s az élettel szemben csak irodalmi becsvágya maradt meg, és ha küzdött a megélhetésért, csak verseire gondolt, azokra, melyeket még meg kell írnia. Soha gőgösebb művészt nem láttam. Egy rongyos ifjút, ki jó verseket írt, többre becsült, rokonabbnak érzett, mint akármelyik közéleti nagyságot. Ez a l'art pour l'artban való föltétlen hite pedig végigvonult művészetén. Ha énekel magáról, a költőt énekli. Legszebb verseiben, melyeknek sorai vérünkké váltak, mindig ez a visszatérő dallam. Jelmondata, melyet fiatalon ír, áll reá:

Az én mezőmön nem értek kalászok,
Az én aratásom egy marék virág.

Csak ennyit akart a virágarató. Aztán hogy öregedett, kétségbeesetten fohászkodott föl:

Seherezáde, kit Múzsának keresztelt a pogány,
Ó, mért hagysz magamra életem alkonyatán?

A szem arra való, hogy a szépet lássa, más értelme nincs:

Ó, csak te, csak te ne hagyj el engem,
Ó, csak te, csak te maradj meg épen,
Én aranykelyhem, amelyből iszom,
Az örök szépség kristályitalát.

Később a formák között élő művész harcot kezdett, kilépett zárkózottságából, de csak akkor, mikor a becsvágy szólította ki, s lapját, A Hét-et, mely elsőnek adott helyet az igazi irodalomnak, és hosszú évekig uralkodott az irodalmi közvéleményen, fölváltotta a Nyugat, mely új utakat nyitva, szükségszerűen átvette a törvénylátás örökét.

Időm lejárt, hanyatlik a napom,
Ifjú titánok, üssetek agyon.

Milyen megindító ezzel a mozdulatával, elfogultságában, tüzes türelmetlenségében is az a költő, kinek első és utolsó gondolata a művészet.

A művészet tisztelete, akarata ellenére, mégis a fiatalabbakhoz csatolta. És a versről való nézetei is sok tekintetben hasonlítanak a miéinkhez. Kiss József a ritka poéták közé tartozott, ki prózát alig írt, elvont értekezést soha. Írásban nem is tett olyan vallomást, melyben értelmezte volna alkotását. Másokat szívesen beszéltetett erről-arról, meg is hallgatott egy-két elméletet, de mindig azt mondotta, hogy ő "cigány" akar maradni, aki hegedül, és nem tudja a kottát. Annyi bizonyos, hogy mint A Hét szerkesztője gyakran ösztönösen mutatott rá a vers törvényére, s gyűlölte a laposságot, a hétköznapit, a jelzőt, mely nincs pontosan a helyén, észrevette, melyik szónak nincs elegendő érzés- vagy gondolatfedezete, és meghallotta a süketen csengő sort. Itt sok öntudatot árult el. Elejtett szavaiból össze lehet állítani, mit tartott jó versnek. Nézete szerint a verset dalolni kell, csak akkor van jogunk verset írni, mikor a próza már nem elég, s az, amit értelmi módon kifejezni nem tudunk, amire a gondolat kevés, ami zenét kíván, egyszerre életre kívánkozik, és mindjárt formában jelentkezik. Poe és Verlaine, akit csak közvetve ismert, fordításokból, hasonlót hirdetett. Annyira világosan látta ezt, hogy magára is alkalmazta, és balladaköltészetét, mellyel népszerűségét szerezte, alá állította a pársoros lírai verseinek, melyeknek maradandóságot jósolt. Valóban, ő elsősorban lírai költő, a kis dalok mestere. Annak idején a kordivatnak hódolva balladákat írt, s Arany János nyomán, aki ezekben a tragikus rajzokban természetes kétségeit, önvádló lelkének kísérteteit tárgyiasította, ő is a lelkiismeret-furdalást vázolta. Itt azonban csak néhány színe új. Igazán lírai költeményeiben nyilatkozik meg.

Mindenekelőtt tiszta a hangütése, az intonációja. Biztosan kezdődnek versei, egy-egy sorral, mely magában zárja az egészet, és később kibomlik, a többi sorokban.

Te halvány szőke asszony,
Kit lelkem úgy imád...

Vagy:

Vigyetek ki a hunyó napsugárra,
Tegyetek arccal napnyugat felé...

Vagy:

Az örök szépnek, örök ifjúságnak
Utolsó álmát veled álmodom...

A melódia ez, mely mentes minden disszonanciától, lágyan és puhán, arányos ívben száll fölfelé, a dal, mely egyszerűségével hat, anélkül hogy népies lenne. Közel van hozzánk, mert tulajdona a modern líra két fő sajátsága: a zeneiség és festőiség. Az elsőre a Hortobágyon... című versét idézem, a másodikra a Jehova első szakaszát, mely színrakásával elfeledhetetlen. Az azonban, amit kifejez, már nem egyszerű. Ő a nagyváros költője. Budapest volt kedves városa, csak itt érezte magát jól, ha egy-két hétre elutazott külföldre vagy vidékre, betegesen vágyakozott haza. Nem is tagadja ezt, és ami akkor még merészség volt, verset írt az Andrássy útról, akár mások a rónaságról, a háztetőkön hintáló sürgönydrótról, melyet ágyából lát, az aszfaltról, arról, ami előtte van. A képzelethíjas emberek sokáig azt hitték, hogy a távoli mező, éppen messzeségénél fogva, "költőibb". Kerülni kell, ami nekünk, városiaknak éppoly otthonos, mint a mező, és éppoly tartalmas, mert életünk szentelte meg. Mindig bizonyos bátorság kell ahhoz, hogy a haladó idővel az újak egyenként belementsék verseikbe az új tárgykör szavait. A népies költők a negyvenes években éppígy harcoltak az akkor uralkodó szobapoézis ellenszenvével, mikor a pacsirtát, kalangyát, petrencét emlegették, mint 1885 körül a városi poéták, kik a növekvő város lelkét szólaltatták meg. Az Influenza már egészen nagyvárosi kép.

A háztetőkön vékony hólepel
És fenn az égbolt kénkősárga...
Ide-oda himbál a vasfonál,
A város villamos abroncsa.
Alkonyodik. A messze zaj kihal.
S várom, hogy fényét ezer lámpa ontsa...

Ezek a foltok, melyek az orosz realizmusra méltók, s akkor legföllebb elbeszélő prózában kaphattak helyet, izgatóan érdekesek, újszerűek voltak egy költemény mértékes soraiban, s ma is szépek. Kiss József nem állott meg, késő aggságában is talált hangot, a gyermeteg öregség a gyermeteg dalt művelte, a mese selypítő varázsa igézte meg, s úgy fejlődött, hogy egyszerűsödött. Itt is érintkezett a modern lírával. "...A gyöngyszem pörög Istentől a báj s a mese örök..." Több csodagyermeke van a magyar lírának. De ő, ki férfikorában kezdett írni, a magyar líra csodaaggastyána volt.

Nem vállalkoztam arra, hogy megrajzoljam költői arcképét, sem arra, hogy az irodalomtörténet nevében lássak igazat a Szfinx nagy költője fölött. Ezen a helyen csak azt óhajtom kimutatni, hogy művészettiszteletében, mely egyéniségének lényege, egyetlen életakarata, zeneiségében, festőiségében, nagyvárosi mivoltában és később gyermeteg egyszerűségében mennyire rokon a mai lírával. 1848-ban látta a szabadságharcot, mint gyermek, és volt emléke az 1849-es forradalomról is, aztán átélte az 1914-18-as világháborút, és túlélte az 1919-es forradalmat. Kortársa volt Arany Jánosnak, Gyulai Pálnak, Vajda Jánosnak, Reviczky Gyulának s Ady Endrének is, és azok, akik ma írnak, nem hazug betűkből tesznek koporsójára koszorút.

Nyugat, 1922. január 16.

IV

Húszéves se voltam, amikor 1905-ben bemutattak A Hét szerkesztőjének.

Egy reggel fogadott a magánlakásán. Elolvasta mindig zsebemben levő összes műveimet, melyek csak néhány költeményből álltak, s alig rúgtak többre egy-két oldalnál, aztán munkatársául szerződtetett.

Félek, hogy a mai olvasó, aki a mozgalmas jelenben él, és járatlan ebben az örökké letűnt, eseménytelennek tetsző, de tartalmas irodalomtörténeti korszakban, ezt a tényt közel se látja oly életbevágóan fontosnak, mint akkoriban én. De állítom, hogy nem kis dicsőség volt. Gyakran az érdemesebbek, a kiváltságosak is hiába vágyakoztak arra, hogy bekerüljenek a költő perzsaszőnyeges, műtárgyakkal gazdag dolgozószobájába, ahova maga a múzsa is rejtekajtón juthatott be.

Kiss József ebben az időben a költőfejedelem volt. Talán az utolsó költőfejedelem Magyarországon. Kétségtelen, utána is akadtak kisebb és nagyobb költőfejedelmek. De ezek már nem mindig uralkodtak alkotmányosan. Sokan közülük államcsínnyel szerezték meg hatalmukat, önmaguk nyomták fejükre a koronát, vagy a tömeg ingatag szeszélye sodorta őket a trónszékre, s ideig-óráig tartó népszerűségük után visszabuktak a semmibe, ahonnan kiemelkedtek. Ő a tehetsége kegyelméből országolt, hosszan és békésen. Az írói rend zászlósurai emelték magasba, közös akarattal. Éppen ezért nagy volt a tekintélye. Aki elhagyta dolgozószobáját, arra a többiek úgy tekintettek, mint hajdan a miniszterelnökre, aki a királytól távozott. Igyekeztek elfogni őt, megszorítani a kezét, melyet imént még a kegyosztó kéz szorított meg, kikérdezni, hogy milyen kedvében van az, akitől a sorsunk függ, mit mondott, lehet-e vele beszélni, s főképp, lehet-e tőle újabb előleget kérni.

Határozottan sok minden hasonlított itt a forradalom előtti időkhöz, az ancien régime-hez. Többek közt az is, hogy kora reggel fogadott bennünket, akár a francia király az ő nemeseit, akik egy meghitt, de mégis szigorú szertartás során az ágyához vitték friss hajnali üdvözletüket, és régi, soha el nem múló hódolatukat. Ő is ágyban feküdt a fogadások alatt. Többnyire cigarettázott. Azokat a vastag, aranyvégű Dimitrinókat szívta, melyek acélkék füstjükkel, mézes zamatukkal a teljes békét idézték emlékezetembe. Villanylámpája a kisasztalkán állandóan égett, feleselve a verőfénnyel. Csészék álltak itt már üresen az őrölt kávé finom maradékporával, egy reggeli tivornya emlékéül, konyakospohárkák, a kéziratok közé elkeverődzve bankók, s hanyagul odavetett rézfillérek között aranyak csillantak felénk, melyeket esetleg azonnal tiszteletdíjul kaphatunk néhány rímünkért vagy egy ötletünkért. Azonnal éreztük, hogy itt más rend van, mint egyebütt. Éreztük, hogy ez a rendetlenség egy más élet rendje, s az az erkölcs, mely ott künn szinte korlátlanul uralkodott, a józanság és szorgalom ezen a küszöbön megszűnt. Hihetetlen, hogy egy bérház harmadik emeletén miként zsúfolódhatott össze ennyi különösség. Dolgozószobája végre egy polgári lakáshoz tartozott. De a lakás volt ennek a függeléke, s nem megfordítva. Az élet, mely odabent folyt, attól függött, hogy mi történik itten.

Ezt a hangulatot mindenekelőtt a ház ura árasztotta, aki füstfelhőiben dőzsölve tétlenkedett, s közben láthatatlanul dolgozott. Ruhái egy széken lógtak, a csöpp kabátkája és a csöpp mellénykéje, mint a Hófehérke gyermekelőadásán a mesebeli törpék zubbonykái és köténykéi. Kis, törékeny testet kapott a természettől, meglepően arányos tagokkal. Ez az aggastyán egy gyermek volt. Lélekben is gyermek volt, a költészet felelőtlen gyermeke, aki a művészet felelősségét támasztotta magával szemben. Sárga paplanán rajztábla hevert, kifeszített rajzpapírral. Furcsa ákombákomok és ábrák rémlettek rajta, megannyiszor áthúzott sorok, betoldások és utalások, melyeket az avatatlan holmi mérnöki tervezetnek vagy térképnek vélhetett volna, holott csak egy lassan készülő költeménye sorait vázolta oda, egy szellem kalandozását az űrben, a papír korlátlan fehérségére a maga meghatározó délköreit és fokhálózatát. Egy ilyen telis-teli írt rajzpapírból gyakran csak négy-öt végleges sor került ki. Néha még annyi sem. Hegyezett irónok ütegje sorakozott előtte mindig harcra készen. Valami szent lehet az írás - gondoltuk -, a betű pedig fontos, legalábbis olyan fontos, mint az, amit jelent.

Ha dolgozott, bezárta ajtaját. Nem létezett számára senki és semmi. Házanépe suttogva, lábujjhegyen járkált, mint akik valami csodát várnak. Ekkor egész nap nem kelt föl. Sokszor napokig is ágyban feküdt. A teremtés rendkívüli folyamat, rokon valami lázas betegséggel. Kímélte erejét. Azon igyekezett, hogy belőle semmi se menjen veszendőbe, hogy teljesen összefogja, központosítsa, hogy szerveinek működése is azt a célt szolgálja, melynek szolgálatába állította életét. Ahogy egy művészhez illik, konokul önző volt ilyenkor. Kényeztette magát, mint egy gyermeket. Piskótát, gyümölcsízt evett. Megjutalmazta magát, mint egy király. Pezsgőt kortyintgatott. De ahogy egy művészhez illik, végletekig kegyetlen is volt önmagához, árkon-bokron hajszolta az ábrándját, éjjel-nappal gyötrődött, s mindaddig nem nyugodott meg, amíg meg nem találta az egyetlen megoldást, a tökéletest, melyen ő már nem tud többé változtatni. Az az egyszerűség és az a közvetlenség, melyről beszélni szoktak, bamba mese. A művész ezekhez mindig a bonyolult kacskaringóin és útvesztőin jut el.

Prózát csak fiatal korában írt, kénytelenségből, s később, mint szerkesztő, kötelességből, apró, pár soros dolgokat, előszókat, észrevételeket. Az ő anyanyelve a vers volt, akár a keletieké, a perzsáké, a japánoké, a kínaiaké, akik lelkük mélyén még ma is csak a kötött beszédet tartják irodalomnak. Ő nem ezt a hitet vallotta. Tudta, hogy aki prózát ír, az nem gyalogosan jár, hanem egy másik lóra ül. Tudta, hogy a próza egy másfajta repülés. Tudta, hogy itt varázsa van a józanságnak és az áttekintésnek, pompája a szürkeségnek és dísztelenségnek, hajtóereje egy-egy csontos, izmos szónak, mely a helyére kerül. Csodálatos füle volt hozzá. Ha valamit fogalmazott, órákig elbabrált mondataival, csiszolgatta, élesítette, mint a gyémántköszörűs. Mennyire utálta ilyenkor a "színes", "költői" fordulatokat. Mennyire megvetette ilyenkor a "nagyon szép"-et, hogy az igazat és a találót válassza. Ellentétben azzal, amit nálunk a közhiedelem tart, a jó költők mindenütt a világon jó prózaírók is voltak. Ő is az volt. De mindenekelőtt értett hozzá. Nyelvismeret, világirodalmi tájékozottság nélkül biztosan rátapintott arra, ami fontos, s már e század első éveiben érezte azt, amit a franciák és az angolok csak most tisztáznak. Sokszor azt kell hinnem, hogy ebben a fajtája, ösztöne is segítette, mely évezredes hányattatásában arra kényszerült, hogy farkasszemet nézzen a valósággal, s hogy becsüljék őt, becsülni kényszerült mindent, ami van, mindent, ami kézzelfogható és érzékelhető, a legdurvább anyagot is, a fémeket, a kelméket, hogy meg tudja különböztetni az aranyat a sárgaréztől, a nemes gereznát az ócska szűcsárutól, s mint orvos meg tudja különböztetni az egészséges tüdőt a betegtől, szóval, hogy ez a múltba visszanyúló, ősi és sugallatos ösztöne, mely valaha az önfenntartási ösztönből fakadt, s éppen olyan erős lett, mint az, vezette őt akkor is, amikor az írásban rámutatott arra, hogy mi az igaz benne, és mi a hamis. Ebben a tekintetben nevelője volt egy egész nemzedéknek, melyből sok jeles prózaíró került ki. Lehet, hogy folyóiratának prózája ma már kissé kacérnak és magakelletőnek tetszik, de ez a maga korában üdvös visszahatás volt az általános laposság és pongyolaság ellen.

Amit ezen a téren művelt, irodalomtörténeti jelentőségű. Elveit sohasem vetette papírra. Az elméletek nem érdekelték. Gyakorlatban mutatta meg, hogy mi a teendő. Sohase felejtem el, milyen ámulat fogott el, amikor egyszer, a jelenlétemben fésülgetett valamilyen kéziratot, s szerkesztői irónja mindig a kellő helyen csapott le, és irtotta a sorokat, gyérítette, gyomlálta a mondatokat, míg végül az egész kitisztult, megvilágosodott. Tőle tanultuk valamennyien, hogy a mi mesterségünkben a kevés gyakran több, mint a sok, azt, amit nemrég egy francia író így fejezett ki: "Minden kihúzott mondat aranyat ér", s azt, amit ma egy másik francia író így fejez ki: "A jó író mindennap felejt egy szót."

Pesti Hírlap, 1933. október 15.