A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Flynn Berry: A Double Life, Penguin Books, 2018

Fordította

MOLDOVA JÚLIA

© Flynn Berry

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-32-8

Robin Dellabough-nak és Jon Berrynek

Minden háború után
valakinek ki kell takarítani.

Wisława Szymborska: Vég és kezdet
(Reiman Judit fordítása)

ELSŐ RÉSZ

Itthon

1.

Egy férfi tűnik fel a kanyarban. Hirtelen megállok, mikor megjelenik. Egyedül vagyunk. A fennsík csendes ma, sötét hófelhők takarják az eget, és egyedül vagyunk az úton, amely fölött a tölgyek ágai összeborulnak.

A férfi kalapot és felhajtott gallérú gyapjúkabátot visel. Mikor megáll, hogy rágyújtson, elég közel állok ahhoz, hogy lássam kezének bütykeit a kesztyű alatt, de az arcát eltakarja a kalap karimája.

A kutya valahol ott van mögöttem. Nem hívom magamhoz, nem akarom, hogy a férfi meghallja. Verebek szállnak el a fejünk felett a tölgyek felé, mintha az ágak mágnesből lennének, és gemkapocsként vonzanák őket magukhoz. A férfi öngyújtója nem gyullad meg, a fém reszelősen csikordul, ahogy újra próbálkozik.

Jasper elsöpör mellettem. A nyakörve után kapok, de nem sikerül elkapnom, majdnem fel is billenek. A láng fellobban, a férfi megbiccenti a fejét, odatartja a cigarettát. Aztán a zsebébe pottyantja az öngyújtót, és előretartja a kezét, hogy a kutya megszagolhassa. Jasper vinnyog, a férfi először néz előre az úton, felém.

Nem ő az. Magamhoz hívom a kutyát, feszült hangon elnézést kérek. Az ösvény itt keskeny. Alig pár centire haladunk el egymástól, és én ránézek megint, hogy biztos legyek benne. Aztán felcsatolom a kutya pórázát, és elsietek a Well Walkon a házak és az emberek felé. Bár tudom, hogy lehetetlen, a lelkem mélyén azt kívánom, bár ő lett volna, akkor most keresnék egy vastag botot, és utána mennék az erdőbe.

Már három napja ez megy, mióta eljött hozzám a nyomozó. Mindenhol őt látom.

Múlt csütörtökön, ahogy hazaértem a munkából, még kabátban megengedtem a vizet. Amíg a fürdőkád megtelt, köszöntem Jaspernek, puszit nyomva a feje búbjára. A bundája mindig tiszta, füstös szagot áraszt, mintha tábortűz mellett járt volna nemrég. Öntöttem magamnak egy pohár fehérbort, és a pultnál állva megittam.

A fürdőszobában egy kis falapátkával Epsom-sót öntöttem a vízbe. A barátnőm, Nell küldte, azt mondta, csökkenti a fájdalmat, és nekem folyton fáj mindenem munka után. Levetkőztem, a csap csöpögését hallgattam az üres lakásban. Nyitva hagytam a fürdő ajtaját, mert a kutya néha úgy dönt, bejön, és leül a kád mellé.

Belesüllyedtem a vízbe, éreztem, ahogy végigsimítja az oldalamat. Meg kell kérdeznem Agnest, nem gondolt-e rá, hogy masszíroztasson a köszvénye ellen, jut az eszembe. Aztán próbáltam nem gondolni többet a betegeimre. Agnes magányán is segítene. Felrémlik, ahogy ellazult a válla, mikor meghallgattam a szívét, mozdulatlanná vált, mintha magába szívná az érintést.

Csak annyi lógott ki az arcomból, hogy még tudjak levegőt venni, egész az államig a vízbe merültem. Pesztós tészta lesz vacsorára, határoztam. Tompított hangot hallottam a víz alatt, kiemeltem a fejem. Hallgatóztam, fülemből csöpögött a fürdővíz. Valaki csengetett.

A rendelésem, na végre, gondoltam. Két nappal ezelőtt kellett volna ideérnie a könyvnek. Nedves bőrömre húztam egy pulcsit meg egy melegítőnadrágot, ellökdöstem Jaspert az ajtótól, és lefutottam a lépcsőn.

Két ajtón át kell kimenni a házból az utcára, ott álltam a jeges hidegben a kettő között, mikor megláttam, ki az. Nem a futár volt. A belső ajtó becsukódott mögöttem. Ahogy kinyitottam a külsőt, a nő felmutatta a jelvényét.

– Beszélni szeretnék önnel, Claire – mondta.

Felmentem a lépcsőn, a nő utánam, hosszúnak tűnt az út. Az ujjaim elmerevedtek, nehezen boldogultam a zárral. Jasper üdvözölte a nőt, egy botot kínálgatva neki, amit a sétáról hozott. Nem volt rajtam semmi a pulcsi alatt, otthagytam a nőt a kanapén ülve, és elmentem, hogy felvegyek egy melltartót.

Mikor visszajöttem, semleges arccal ült ott, de tudtam, hogy a szobát tanulmányozta. Vajon mire jutott? – tűnődtem. Rosszabbra számított, ismerve a múltam? Meleg volt, égtek a lámpák. Könyvek sorakoztak a polcokon, meghívók a hűtőajtón, adventi koszorú a kandalló felett. Talán azt gondolta, hogy egy kétbalkezeshez képest egész jó.

Vagy meglátta a nyitott borosüveget a pulton. A németjuhász-keverék kutyát, a rengeteg zárat az ajtón. Csak itthon ilyen, mondtam volna legszívesebben. Kint nem vagyok ennyire óvatos. Fülhallgatóban megyek néha éjjel. Elalszom a taxiban, bár nem túl gyakran, ezt be kell valljam.

– Hogy hívják? – kérdeztem.

– Louisa Tiernan, bűnügyi nyomozó – mutatkozott be, és letekerte a sálat a nyakából. Tisztán, összeszedetten beszélt, ír akcentussal. A csövek csikorogtak, ahogy az emeleten lakó férfi elzárta a csapot.

– Jelentették, hogy látták – mondta a nyomozó.

– Itt?

– Namíbiában. – Tiernan nyomozó a térdére kulcsolta a kezét, de nem folytatta. Nem értettem, miért jött ide. Ez nem volt újdonság, vagy ezerszer látták.

– És most miért hiszik ezt el?

Egy régi fényképet nyújtott át. Az apám egy ezüstflaskát tartott rajta a kezében, melyre egy címert gravíroztak.

– Az apja vette a Mayfair egyik üzletében negyven évvel ezelőtt. Látták egy férfi kezében Windhoekben. Hatvanas, száznyolcvan körüli, és akcentus nélkül beszél angolul.

– Letartóztatták?

– Együttműködünk az Interpollal – felelte. Negyvenesnek tűnt, azaz tinédzser volt, amikor történt. Biztosan hallott az esetről, hetekig benne volt a hírekben, és azóta csak még ismertebb lett. A tizennyolcadik század óta ő volt az első lord, akit gyilkossággal vádoltak.

– És mire várnak?

– Értesíteni fogják önt, ha vádat emelnek – mondta. Vajon meglepte, hogy ezt az esetet nyomozza, ennyi idő után? – tettem fel magamban a kérdést.

– Ki beszélt önnek a palackról?

– A forrásunk anonim szeretne maradni – válaszolt. Hogy ne legyen kínos, ha kiderül, hogy tévedett, gondoltam. Apám huszonhat éve tűnt el, szinte a világ összes részéből jelentették, hogy látták, hosszú leírásokat posztoltak a találkozásról a róla szóló fórumokon.

– Ha ő az, ön segíthetne nekünk ezt megerősíteni – folytatta a nyomozó. DNS-mintát akartak tőlem. Elkezdte elmagyarázni, hogy megy, miközben a hajamból a pulcsimra csöpögött a víz. A teli kádra gondoltam a másik szobában. Nem is olyan rég másztam ki, a víz még meleg, a felszíne tökéletesen sima.

A nyomozónő felvett egy orvosi kesztyűt. Kinyitottam a szám, és ő párszor végighúzta a mintavevőt a számban, az arcom belsején, majd belerakta egy steril műanyagfiolába.

– Elnézést a kérdésért, de megkereste valaha az apja?

– Nem. Dehogy. – A függönyök nem voltak elhúzva mögötte, láttam az utca túloldalán egy lakásban a karácsonyfát. A számban még éreztem a gumikesztyű ízét. Meg akartam kérdezni, mi következik most, mit kell még csinálnia.

Miután elment, kihúztam a kád dugóját, megszárítottam a hajam, és meleg ruhát vettem. Vizet forraltam a tésztának, és kibontottam egy üveg igazi pesztót. Nincs rá okom, hogy ne egyek rendesen, hogy ne nézzek meg bármilyen műsort a tévében, hogy ne aludjak. Nem kell változtatnom a terveimen, mert nem ő volt, sosem ő volt az, egyetlenegyszer sem.

Bár ez a flaska olyasmi, amit megtartana, a Clermont Klub emlékeként. Hallom az öngyújtó kattanását, látom, ahogy a fejét lehajtja, szájában cigaretta, és megteszi a tétjeit a kártyaasztalnál.

Apám hedonista. Ez is közrejátszik a haragomban: hogy egész végig, sőt most is, valahol jól érzi magát.

Utoljára azon a hétvégén láttam apámat, a támadás előtt. Elvitt Notting Hillbe a Luxardóba. Kókuszpelyhekkel borított fagyit kaptam, úgy nézett ki, mint egy hógolyó, ő mentát választott. Piros-fehér cukorrudat tűztek a fagylaltjába, azt nekem adta.

Aznap valaki haragudott rám, valamelyik barátom az iskolából. Már nem emlékszem, miért, de arra igen, hogy ez mennyire nyomasztott, milyen fájdalmasnak éreztem, és milyen megnyugtató volt apámmal lenni.

Annyiszor lepörgettem magamban ezt a fagyizást. Sötét öltönye a cukrászda zöld csíkos fala előtt. Egy karcolás a kezén – vajon mi történhetett? Megsérült az előkészületek során? Az egyik fórumon olvastam, hogy a rendőrök egy pépesre vert sárgadinnyét találtak a lakásában. Amióta ezt tudom, előttem a kép, ahogy felteszi a dinnyét a pultra, és újra meg újra lesújt rá a csővel, próbálgatva, mekkorát kell lendítenie. Őrült kép, nehéz elhinni, de nem őrültebb, mint a többi. Vajon volt egy pillanat – talán amikor a dinnyét a kukába öntötte, vagy amikor a házunk felé tartott –, amikor felfogta, mit tesz? Amikor majdnem meggondolta magát?

Már végigvettem mindent: a munkáját, a hobbijait, mindent, ami érdekelte, és kerestem az intő jeleket, melyek elkerülhették a figyelmemet. Szerette a bikaviadalokat, egyszer elvitte egyre anyát Madridba. Erre vajon már riadót kellett volna fújni?

Néha horrorfilmet is nézett, de csak olyat, ami jó kritikát kapott, és szinte mindenki megnézte. Nem kutatta őket, amennyire tudom. Azt mondta, nem kell félni ezektől a filmektől, elmagyarázta a trükköket, és elmondta, hogy a vér nem igazi.

És most minden figyelmeztető jelnek tűnik, de így lenne ez bárkivel. Pár különös érdeklődési terület, néhány rossz nap, és fel lehet építeni az elméletet. Rólam is. Az, hogy nem költöztem el, bizonyíthatná, hogy valami nem stimmel velem. Harmincnégy éves vagyok, körzeti orvos Archway-ben. Nem lenne szabad, hogy még mindig fogva tartson, de sosem múlik el. Mintha háborús országban élnék. Néha megfeledkezik róla az ember, időnként meg, egy sima úton, napvilágnál levegőt venni is félek, néha dühös leszek, hogy ez rám szakadt, meg kell értenem, mi történt, helyre kell raknom.

Kitervelte. Amikor eljött hozzánk aznap éjjel, kesztyűt húzott, és hozott magával egy vascsövet. Fűrésszel vágta le a csődarabot, pont megfelelő méretűre, szigetelőszalaggal körbetekerte, hogy jobb fogása legyen, ne csússzon a kezében.

Talán már elkészült a fegyverrel, amikor ott ültünk együtt a Luxardóban. Nehéz visszaemlékezni arra a fagyizásra. Nem azért, mintha leállíthattam volna, dehogy. Nyolcéves voltam. De az egész jelenet furcsa és ijesztő. A kislány, ahogy elfogadja tőle a piros-fehér cukorrudat. Mintha ezzel a cinkosává tett volna.

2.

A szüleim a Langham Hotelben ismerkedtek meg, 1978-ban, egy szombat este. A szálloda éttermének íves bokszait bársonyfalak választották el egymástól, és minden asztalon egy kis lámpa állt, piros, ráncolt textilernyővel. Mindketten másokkal érkeztek. Anya a vőlegényével, Henryvel, épp veszekedtek, és mindketten leszegett fejjel a hatalmas étlapot tanulmányozták.

Anya lakótársai egy Covent Garden-i buliba készültek, és utána egy éjszakai klubba, az Annabel’sbe. Ő csak nézte, ahogy készülődnek, az ágyon ült, miközben Christy a hajvasalót húzkodta a tincsein, és Sabrina felvett egy burgundivörös, combig érő bőrcsizmát, mely pár centit szabadon hagyott a bőréből a szoknyája alatt.

– Legyen szíves – fordult Henry a pincérhez –, ön melyiket választaná: a bifszteket vagy a steaket? – Faye mosolytalanul nézett fel. Az asztal alatt a térdéhez ért: csalódottan nyugtázta, hogy vékony nejlonharisnya van a lábán. Mikor a pincér elment, Henry anyámhoz fordult, várva a gratulációt, hogy ilyen kedves volt a személyzettel.

A lakótársai épp olcsó proseccót isznak és nevetnek, gondolta anyám, Sabrina az orrát ráncolja, ahogy nevetés közben mindig. Lou Reedet tettek fel az öltözködéshez, és most a fülében ragadt egy szám: I said, hey, babe. Take a walk on the wild side. Faye a lábán dobolt az ujjaival. Az étteremben halk jazz szólt. Arra gondolt, mikor jött el utoljára csengő fülekkel valahonnan.

Doveri nyelvhalat rendelt, és mikor kihozták, azt gondolta, nem ezt akarom, sült krumplit akarok enni az éjszakai buszon hazafelé menet, egyedül akarok lenni.

Vele szemben Henry kifordult épp a székből, próbált inteni a pincérnek. A veszekedés a taxiban indult. Henry megint előadta, mi szól amellett, hogy otthagyja az állását, és mi ellene.

– Igazából nem számít, nem igaz? – jegyezte meg Faye. – Nem lesz belőled a Királyi Légierő pilótája, és nem fogsz filmeket sem rendezni, akkor meg mit számít, melyik bankban dolgozol? – Nem gondolta végig, nem akarta ezt mondani.

– Titkárnő vagy – közölte erre a férfi. – Éppenséggel te sem váltod meg a világot.

Még nem, állapította meg magában Faye. Egy hites könyvvizsgálónak dolgozott, de egy lemezkiadónál szeretett volna. Hogy beletanuljon, hetente négyszer egyedül előadásokra és koncertekre járt szerte Londonban. Az órájára nézett. Csak fél tízre járt. Vajon bemehet ilyen ruhában az Annabel’sbe? – tűnődött. Talán, ha nem veszi le a kabátját. Henry őt bámulta.

– Még egy üveggel? – ajánlotta. Minek, gondolta Faye, de nem mondta ki.

A férfi rendelt egy Chablis-t. Egyszer Faye azt mondta neki, az a kedvence. De csak viccelt, sosem kóstolta előtte. Nem vagyok olyan, mint te, ezt akarta mondani, én egy pub felett nőttem fel, a kedvenc italom a rumos kóla. De Henry tudta ezt, és anyám gyanította, a férfi büszke rá, hogy ezzel együtt is tetszik neki.

– Elmegyünk holnap Arundelbe? – vetette fel Henry. Sosem tartott haragot. Nem volt hozzá elég heves, elég szenvedélyes, gondolta Faye a bort iszogatva és a férfi kérdéseire válaszolgatva. Vajon épp kivel cseveghetnek a lakótársai? Maga elé képzelte Christyt, ahogy táncol kicsit, miközben tiszta poharat keres a konyhában, Sabrinát, ahogy kihajol az ablakon, szorosan mellette egy férfi áll, megosztoznak egy cigarettán. Faye karba tette a kezét keresztbe rakott combjai fölött, és a lábát himbálta. Könnyűnek érezte a gyomrát, a bőre égett. Henryre nézett, és így szólt:

– Kimegyek a mosdóba.

Átvágott a termen, és befordult a szőnyeggel borított folyosóra. A ruhatárhoz ment.

– Elnézést kérek, nem találom a jegyem. Kockás kabát, fehér sállal – mondta, és a fiú odaadta, nem kellett győzködni.

Nem lepődött meg, mikor egyszer csak egy férfi jelent meg a könyökénél, és azon sem, hogy a férfi egyedül volt. Már korábban is észrevette, a szemközti bokszban ült. Nem látta a lány arcát, akivel érkezett, csak hátulról a sima, szőke hajfüggönyt.

A férfi odanyújtotta a ruhatárosnak a jegyet, miközben Faye oldalra lépett, a kabátját gombolta. Ahogy lefelé tartott a lépcsőn, a férfi mellé lépett.

– Colin – mutatkozott be.

– Faye.

Eggyel anyám mögé lépett be a forgóajtóba. Ahogy az utcára ért, anyám visszahőkölt. Ömlött az eső, ott álltak ketten az előtető alatt, melyről a járdára csorgott a víz. Nem volt sehol semmilyen taxi, sem a szálloda előtt, sem a nedves utcán.

– Van egy bár a szomszédban – szólalt meg a férfi.

– Az Annabel’sbe megyek – mondta anyám.

Jól értettem? Olyan sokat kutattam, és olyan sok az anyag. A nyomozást vezető detektív memoárt írt, apám barátai interjúkat adtak, a rendőrség bizonyítékokat mutatott be a halottkémi szemlén. Anyám naplót írt, időnként abbahagyta, majd újrakezdte, tinédzserkorától egészen a haláláig. Első évük alatt mindennap írt a naplójába, hosszasan, mintha nem akarna semmiről sem lemaradni, még arról sem, amikor épp nincsenek együtt.

A többit elképzeltem. És minden egyes újabb információ kicsit megváltoztatta a történetet. Módszeresnek kellett lennem, mert ott kell lennie valaminek az anyagban, ami a magyarázatot rejti.

A fórumokon sokat megtudtam erről az éjszakáról, amikor a szüleim megismerkedtek. Olyan sokat tudnak ott a családomról. Tudják, anya milyen parfümöt használt, mit néztünk a tévében a gyilkosság estéjén, milyen típusú volt a kiégett villanykörte a konyhában.

Azt is tudják, hogy Isabelnek hívták a lányt az étteremben, akivel apám volt. Apám azt mondta neki, kimegy a mosdóba, és sosem ment vissza, otthagyta a számlával. Akkoriban Isabel egy műkereskedésben dolgozott, nagyon alacsony fizetésért. A hír után interjút adott. Nyilván beszélni akart róla, erről a majdnemről.

Anya sosem látta Isabel arcát, csak hátulról a tarkóját. Elképzelem, ahogy a lány megfordul, és anya meglátja a terem túloldaláról, hogy az arca csupa sebhely. De nem, ez nem lehetett volna. A rendőrség apám több száz ismerősét kihallgatta. Hacsak nem hazudtak páran, akkor nem volt erőszakos eset a múltjában.

Egy görög tavernába mentek az első randevújukon. Anyán még mindig az a ruha volt, amit a Lanesborough-ba vett fel, nem ment haza. Töltött szőlőlevelet ettek, cannellonit, és megittak egy karaffányi vörösbort. Anyám felírta a tavernát apám kedvenceinek listájára: már szerepelt rajta a hideg tengerben úszás, a motorozás és a belga juhász, egy hatalmas kutyafajta.

A barátaikról és rokonaikról beszélgettek. Apám egy tinédzserkori történetet mesélt, és anyám várta, mikor kezdi idegesíteni a másik, mikor hallja majd az önhittséget, hogy megtett valamit, ami nem volt igazán nehéz, például sokat ivott, alkalmatlan helyen lett rosszul, vagy elhasalt egy vizsgán.

De ahogy Colin előadta tizenhét éves, részeg önmagát, ahogy a szélvédő törött cserepeit szedegeti az út mellett, anyám nevetett. Nem volt hiú vagy önelégült, csak nyitott, meleg és őszinte. Befejezte a történetet, és belapátolta a maradék cannellonit.

Faye próbált valami lelombozót megállapítani a férfiról, ez könnyen ment Henrynél. Le kellene vágatnod a hajad, gondolta, de ez sem működött. Nem tudta leírni, ahogy másokat.

De persze Colin nem volt tökéletes. Egyértelműen nagyon türelmetlen volt. És mohó. Étel dolgában is, mint látszott, de másban is: ital, cigaretta, szex. Élmények. Nem, nem pénz kellett neki, már ha a lakásából ki lehetett indulni.

Meglepett, amit anya apa lakásáról mesélt. A nagyszüleimnek rengeteg pénzük volt, nem hittem volna, hogy apám valaha ilyen helyen lakott. A Dean Streeten volt a lakás egy tetoválószalon fölött. Nyitott ablaknál behallatszott a tetoválópisztoly berregése. Kicsi volt, kicsorbult padlóval, rozsdás csapokkal, fiókokkal, melyeket sem teljesen kinyitni, sem elzárni nem lehetett. Másrészt világos volt, közel mindenhez.

Anyámnak tetszett a poszter a falon: egy biciklist ábrázolt a Gira d’Italián, egy tál tésztát evett. Gyakran eszembe jut az a poszter. Olyan ártatlannak tűnik, mintha bizonyítaná, hogy volt olyan, amikor apámmal még nem volt baj.