A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Meghan March: Sinful Empire, 2017

Fordította

GOITEIN VERONIKA

© Meghan March

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy és hatalom, 2017

Vágy és kétség, 2017

Vágy és szerelem, 2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Téged akarlak, 2018

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-89-2

A KÖNYVRŐL

Ami az enyém, ahhoz ragaszkodom. Keira Kilgore-hoz főleg.

Már nem elég, hogy az adósságáért cserébe van nálam. Már nem elég, hogy enyém a teste.

Valami mást akarok.

Ellenállhat, de akkor sem adom fel.

Semmi és senki nem választhat el minket egymástól.

Sem ő maga. Sem az ellenségeim. Senki.

Az adósságát csak egyféleképpen tudja visszafizetni: ha enyém lesz a szíve.

A Tiéd vagyok a Mr. Mount bűnös élete-trilógia
harmadik, egyben utolsó kötete.

1. FEJEZET

MOUNT

28 évvel korábban

– Gyere vissza, te szarházi! Ezért lecsukatlak, aljas szemétláda!

Átverekedtem magam a tömegen, elvegyültem a turisták között, és többször körbefordultam, hogy az engem üldöző fickó szem elől tévesszen. Felesleges volt, mert soha nem kellett senkinek elterelnem a figyelmét, ha el akartam lopni a pénztárcáját vagy az óráját.

Most csak egy átkozott csokiszeletet akartam, mert nagyon éhes voltam, viszont eszem ágában sem volt a nagy nehezen összeszedett pénzemből fizetni érte. New Orleansban utcagyereknek lenni kőkemény dolog. Aki nem elég talpraesett, azt hamarabb elnyeli a város, minthogy kettőt pislogna.

Ne barátkozz senkivel! Inkább legyenek szövetségeseid! Viszont bennük is csak addig bízz, míg látod őket!

– Látlak, kölyök! Jönnek a zsaruk! Ezúttal véged!

Ernie, az a szemétláda boltos, akinek a legkönnyebb ellopni az áruját, nagyon eltökélt volt. Úgy döntött, mindenáron kicsinál. De ahhoz először el kellett kapnia.

Három éve éltem az utcán, ezért nálam jobban senki nem ismerte a terepet.

Átverekedtem magam a tömegen, aztán irány a sikátor, ahol bepréseltem magam két kovácsoltvas kerítés közé. Ernie hiába volt gyors, képtelen volt megtalálni. Leszaladtam az úton, aztán egy fémajtóhoz értem, ami zárva volt. Nekem ez soha nem okozott gondot.

Felmásztam rá, mint egy majom a fára, és a tömb másik oldalán landoltam. Ezek után nem talált meg az a seggfej. Benyúltam a zsebembe, és kivettem az összes pénztárcát, amit még előtte loptam. Tudtam, hogy muszáj lesz megszabadulnom tőlük, ha egyszer véletlenül tényleg elkapnak.

Felmértem a terepet, mielőtt kinyitottam az egyik pénztárcát. Kivettem a két darab húszdollárost. Nem rossz. Ebből jó pár hétig elleszek. Ránéztem a személyi igazolványra, majd bedobtam a szennyvízcsatornába.

Rocky Mount. Pocsékul hangzik. Ki ad ilyen nevet a gyerekének?

Aztán bevillant a gondolat, hogy ezek a szülők legalább adtak valami nevet a porontyuknak.

Kinyitottam a második pénztárcát, és találtam egy ropogós százast. Szuper. Ebből már hónapokig megélek, és ha ügyes vagyok, még meg is duplázhatom a pénzemet.

Ránéztem a második személyire. Lachlan Thorpe. A Rocky Mountnál jobb. Egy kicsit legalábbis.

Ezt a pénztárcát is a csatornába dobtam, kicsomagoltam a csokit, és az egészet betömtem a számba, hogy eltüntessem a bizonyítékot. Kőkeményen rágtam, mert beleragadt a fogamba. A gyomrom előre örült, hogy végre tápanyag érkezik a szervezetembe. Próbáltam nem többet éhezni egy, maximum két napnál, de sokszor nem volt más választásom.

– Látlak, kölyök!

Ernie hangjának irányába néztem.

A francba!

A sarok felől jött, mögötte két rendőrrel, ezért elindultam az ellenkező irányba.

Miközben a repedezett betonon rohantam, végig azzal biztattam magam, hogy én vagyok a gyorsabb és az ügyesebb.

– Állj meg!

Léptek dobogtak mögöttem, én pedig átrohantam a kereszteződésen, miközben visszanéztem ahelyett, hogy előre figyeltem volna.

Hiba volt.

Egy fekete Mercedes áthajtott a piroson, és elcsapott.

A testem megfeszült, de volt annyi lélekjelenlétem, hogy megkapaszkodtam, és a motorháztetőre gurultam. A könyököm a szélvédőnek ütközött, miközben a kocsi egy hatalmasat fékezett, így előreestem. Valami megcsapott, mielőtt a szélvédőről egyenesen a betonra zuhantam.

A kurva életbe! Ez fáj! Visszatartottam az ordítást, miközben a tenyeremre támaszkodva igyekeztem felállni az úttestről.

Ernie és a zsaruk elmebeteg módjára üvöltöttek, és azon voltak, hogy bekerítsenek.

Nem túl biztosan, de talpra álltam. Tudtam, hogy ki kell jutnom onnan, különben végem.

Iszonyatosan fájt a bokám, főleg akkor, amikor ránehezedtem, úgyhogy megint elestem. Az autóba kapaszkodtam, hogy megtámasszam magam. Sajogtak a bordáim, de összeszorítottam a fogam, és tűrtem. Nem ez volt az első, hogy eltörtek, úgyhogy tudtam, milyen pocsék lesz. Egyetlen célom az volt, hogy elmeneküljek. Találni akartam egy helyet, ahol megpihenhetek, mielőtt leterít a fájdalom. Mert ha a fájdalom győz, nekem annyi.

Kinyílt a kocsi ajtaja – a vezetőé és az egyik hátsó ajtó –, miközben a kocsi elejébe kapaszkodva lógtam, hogy állva tudjak maradni. Próbáltam minél kevesebb súlyt helyezni a térdemre.

Gazdag fickók ebben az átkozott luxusautóban, aminek a díszítése többe kerül, mint egy átlagember kéthavi fizetése.

– Ne mozdulj, kölyök! Úgyis a dutyiban vé…

Próbáltam koncentrálni, de Ernie szavai csak félig jutottak el hozzám. Hirtelen nem láttam mást, csak fekete foltokat. A boltos és a mögötte álló két zsaru megkövülten állt az út közepén.

– Nagyon sajnálom, Mr. Morello! Máris eltakarítjuk az útjából ezt a kis mitugrászt – mondta az egyik rendőr.

– Megmagyaráznák, mi a fene folyik itt? – kérdezte egy mély hang, némi olasz akcentussal.

Morello. Morello. Nem úgy forogtak az agytekervényeim, mint kellett volna, de ismerős volt a név. Már hallottam. Morello.

– Csak egy utcagyerek, aki lopott. Már két éve próbáljuk elkapni.

Ernie magyarázkodását harsány nevetés követte.

– Akkor vagy nagyon eszes a gyerek, vagy maguk ügyefogyottabbak egy hintalónál. A kettő közül melyik?

A fickó egy fikarcnyi tiszteletet sem mutatott Ernie vagy a zsaruk felé. A hangja viszont megmaradt a fejemben.

Jó ég! Morello nem más, mint Johnny Morello, aki jelenleg a Morello maffiacsalád feje. Ők irányítják a várost. Minden az övék volt.

Akárhogy is, de nekem annyi. Tönkrevágtam Morello kocsiját, ezért a csicskása jó eséllyel a fejembe ereszt pár golyót, miközben a zsaruk fülüket-farkukat behúzva pislognak, mert nem mernek ujjat húzni a fickóval. Ahogy senki más sem mer. Ha a csicskása nem nyír ki, akkor átadnak a zsaruknak és Ernie-nek, ami nem sokkal jobb. Úgy kezelik a gyerekeket, ahogy a felnőtteket szokták, ha bűnügyről van szó. Ernie pedig szent küldetésének tartja, hogy engem sittre küldjön.

Előregörnyedt helyzetemből igyekeztem kiegyenesedni, és ekkor vettem észre, hogy két fényes fekete cipő került a látószögembe. Legszívesebben kidobtam volna a taccsot, de visszatartottam, nehogy megmintázzam a kocsit. Addig erőlködtem, míg a hasogató fájdalom ellenére sikerült kihúzni magam. Minden lélegzetvételt éreztem a bordáimon.

– Mi a neved, kölyök? – kérdezte Morello halkan, de tekintélyt parancsolóan.

Amennyit hallottam róla, ő az a fickó, akivel az ember nem packázik, és akkor talán életben marad.

Ránéztem, és igyekeztem úgy tenni, mint aki nem fél. Talán bátrabbnak is tűntem, mint Ernie és a zsaruk. Lefogadom, hogy ezek épp összetojják a gatyájukat félelmükben.

Két éve, mióta az utcán éltem, nem volt nevem. A Michael Arch nevet még akkor elhagytam, amikor a szociális munkás elhozta Hope-ot és Destinyt a menhelyről, ahová átmenekítettem őket. Névtelennek születtem, ezért így is éltem. De ezt mégsem mondhattam Johnny Morellónak. Ezt a Michael Arch nevet sem mondhattam, mert őt jó eséllyel még mindig körözik gyilkosságért.

– Nem ismétlem meg a kérdést, kölyök!

Valaki megbökött hátulról, ezért még jobban kihúztam magam. A bordáim egyre fájdalmasabban sajogtak, de nem mutattam.

Morello megállás nélkül bámult rám fekete szemével, ezért nagyon igyekeztem kitalálni, mit válaszoljak. Emlékeztem a néhány perce kidobott személyi igazolványokra, úgyhogy rávágtam:

– Lachlan Mount vagyok, uram. Nagyon sajnálom, hogy megrongáltam az autóját. Nem volt szándékos.

Morello végigmérte zilált külsőmet, és kemény vonásaimat.

– Lachlan Mount. Ütős név egy ilyen eszes gyereknek. Te ilyen vagy, ugye, Mount?

– Igen, uram.

– Két éve menekülsz a zsaruk elől? – kérdezte, miközben összevont szemöldökkel nézett rám, és azt várta, hogy hazudok. Csak azt nem mérte fel, hogy nekem ezen a ponton már semmi veszítenivalóm nem volt.

– Igen, uram.

– Ma nem úgy alakult, ahogy tervezted.

– Nem, uram. Egyáltalán nem.

Összeszorítottam a fogamat, mert ahogy álltam, egyre jobban hasogatott a fájdalom.

– Tönkrevágtad a kocsimat, Mount. Ezért tartozol nekem.

Bólintottam, és a zsebembe nyúltam, hogy kivegyem a lopott pénzt.

– Elnézést, uram. Ennyim van összesen – válaszoltam, és felé nyújtottam.

Lenézett a papírpénzekre, és olyan hangos nevetésben tört ki, hogy azon se lepődtem volna meg, ha ott helyben összedőlnek a hatalmas téglaházak.

– Tudod, mennyibe kerül egy ilyen autó, kölyök? Mert ami nálad van, az még az elgörbült Mercedes jel kikalapálására sem elég.

– Ennyim van, uram.

Vártam, hogy valaki pisztolyt tart a fejemhez, mert úgy tudtam, hogy ez a maffia szereti a látványos kivégzéseket, de pisztolynak nyoma nem volt.

Morello oldalra biccentette a fejét, és végigmért.

– Mennyi időbe telt ellopni a pénzt?

– Néhány perc volt. Útban annak a seggfejnek a boltja felé nyúltam le őket.

– Hé! – ordította Ernie, hogy megvédje magát, de Morello felemelte egyik kezét, úgyhogy rögtön csendben maradt.

Morello megvakarta fekete szakállát, melynek egy része már inkább őszes volt. Ismét alaposan végigmért.

– Hány éves vagy, Mount? – kérdezte végül.

Minél többször mondta ki ezt a nevet, annál jobban tetszett. Olyan érzésem volt, mintha ezzel a névvel születtem volna.

Kihúztam magam a szúró fájdalom ellenére. Büszke voltam, és ez adott némi erőt.

– Tizenöt. Nemsokára tizenhat.

Az utóbbit azért tettem hozzá, mert valójában fogalmam sem volt, mikor születtem pontosan.

Morello levette kezét a szakálláról, és rám meredt.

– Nagylelkű vagyok, Mount, ezért három lehetőség közül választhatsz.

Csendben maradtam, és vártam.

– Az egyik, hogy átadlak a zsaruknak, akik úgy fognak veled bánni, mint a felnőttekkel, tehát sittre vágnak. Kétlem, hogy szívesen vennéd, ha a te segged lenne a cellatársad játékszere.

Igyekeztem rezzenéstelen arcot vágni, bár legszívesebben rögtön kereket oldottam volna, mert tudtam, hogy igaza van.

– A másik lehetőség, hogy Frankie azonnal lelő, mert tönkrecseszted a kocsimat. A hulládat a csatornába dobjuk, mert gyanítom, amúgy is ott végezted volna.

Ebben is igaza volt, de nem válaszoltam.

– A harmadik lehetőséged, hogy beszállsz a kocsiba, elviszünk a dokihoz, aki összevarr, és aztán addig dolgozol nekem, míg le nem dolgozod a kocsim javításának árát. Ha a rád bízott dolgokat nem cseszed el, talán akad számodra normális meló, így nem kellene lopásból élned.

Végül az egyik zsarunak lett annyi vér a pucájában, hogy megszólalt:

– Mr. Morello! Uram! Elvisszük innen a srácot. Semmi szükség, hogy ön fáradozzon a…

Morello a fickóra nézett, aki ezek után nem merte befejezni a mondatot.

– Ha szükségem lenne a véleményére, seggfej, megkérdeztem volna. Úgyhogy fogja be a pofáját, de rögtön!

Morello ismét rám nézett, miközben egy pisztoly kattanását hallottam. Gyanítom, Frankie volt az, Morello pincsikutyája. Vagy engem akart lelőni, ha a második opció lép életbe, vagy a zsarut fogja kinyírni.

Majd összecsináltam magam a félelemtől, de igyekeztem úrrá lenni rajta. Meghoztam az egyetlen lehetséges döntést.

– A harmadik lehetőséget választom, uram.

Morello bólintott.

– Rögtön gondoltam, mert te legalább nem vagy olyan eszement, mint azok a seggfejek – válaszolta, miközben a vállam fölött a zsaruk felé biccentett. – Tedd a kocsiba! Hívd az orvost! Jöjjön ki hozzánk!

Ahogy az embere megfogott, megfordultam, és összeszorítottam a fogaimat, nehogy felüvöltsek a fájdalomtól.

– Egyedül is be tudok szállni – mondtam.

Frankie arcvonásai kicsit ellágyultak.

– Ülj az első ülésre!

Kinyitottam a kocsi ajtaját, majd bezuhantam az ülésre, és becsuktam az ajtót. Szerencsére senki nem hallotta, mekkorát szisszentem a fájdalomtól, mert Morello és Frankie továbbra is kint álltak a zsarukkal szemben. Egyre hangosabban beszéltek, ezért a nyitott hátsó ajtó miatt tisztán lehetett hallani.

– Tisztelettel, uram, de…

– Nem hallotta a Lachlan Mount nevet. És nem is fogja kiejteni a száján. Soha nem is látta a srácot. Elfelejti, hogy létezett. Ő most már a szervezetemhez tartozik, ezért, ha egyszer is eszébe jut, hogy elkapja, végignézem, ahogy az embereim elevenen megnyúzzák magát, és halálra röhögöm magam, amikor üvölt, mint a sakál. Aztán magam formázok mintát a fejébe, méghozzá a pisztolyommal. Hogy tetszik az ötlet?

Mindhárom férfi – beleértve a két egyenruhást – bólogatni kezdett, és csak ennyit voltak képesek kinyögni:

– Világos, uram.

– Soha nem hallottak róla!

– Nem tudjuk, kiről beszél, Mr. Morello. Visszamegyünk az őrsre – válaszolták a rendőrök.

Annyira féltek Morellótól, hogy szerintem szó szerint összecsinálták magukat. A lábuk remegéséből ítélve simán előfordulhat, hogy tényleg nem maradt száraz a gatyájuk. Aztán ott volt Ernie, akinek látszott is rajta a folt.

Tényleg bevizelt ijedtében. Hihetetlen.

Bár őszintén szólva nem lepett meg. Morello igazán tekintélyt parancsoló. Az utasításai kőkemények. Nem volt kétségem afelől, hogy kinyírja mindhárom pasast, méghozzá úgy, ahogy mondta.

Ilyen határozott erőt és tekintélyt még soha nem láttam azelőtt. És rendőrt sem láttam így berezelni. Ezt örökre az emlékezetembe véstem.

Milyen lehet ekkora tekintélyre szert tenni?

Morello beült a Mercedes hátsó ülésére, Frankie pedig becsukta neki az ajtót.

– Ne akard, hogy megbánjam ezt az egészet, Mount! Ha nekem vagy az embereimnek csalódást okozol, élve temetlek el.

– Értettem, uram! Nem fogja megbánni.

– Helyes.

Frankie beült, és elindította az autót, mely megmentette az életemet. Fogalmam sem volt, merre mentünk pontosan, de útközben valahol sikerült elájulnom a fájdalomtól.

2. fejezet

KEIRA

Most

Belém hasít a fájdalom, amikor végre magamhoz térek. Kinyílik a kocsi ajtaja, a gravitáció pedig pont abba az irányba húz. Egy erős kéz megállít, nehogy kiessek.

– Foglak. Nyisd ki a szemed! Nyisd ki szemed, a kurva életbe! Nem akarlak elveszíteni!

A hang. Mély. Erős. Érces. Eddig az ördög hangjának tűnt, de már másképp gondolom. Ez annak a férfinak a hangja, aki miatt haragos voltam, mert tudtam, ha visszaérünk New Orleansba, minden visszatér a régi kerékvágásba.

Kinyitom a szemem, és érzem, hogy megsérültem azon a ponton, ahol a fejem a kocsi ablakának ütődött, amikor nekicsapódtunk a póznának. A halántékomban szakadatlan, fájdalmas lüktetést érzek. Amikor meglátom az ismerős, sötét tekintetet, kicsit megkönnyebbülök. Ez a pillantás eddig félelmet keltett bennem, most viszont erőt ad.

– Hála a magasságosnak!

A homloka az enyémhez ér, én pedig magamba szívom fás-citrusos illatát.

– Azt hitted, olyan könnyen megszabadulhatsz tőlem? – kérdezem halkan, de messze nem olyan határozottan, mint szerettem volna. Megpróbálok felülni, de a fájdalom belenyilall a jobb oldalamba. – A francba! Ez fáj. Mi történt?

– Nem fontos. Meg fogsz gyógyulni. Esküszöm az életemre, hogy minden rendben lesz.

Olyan határozottsággal mondja, hogy egy percre sem támad bennem kétség. Minden szavát elhiszem.

Leveszem róla a tekintetemet. Ekkor látom, hogy vér borítja a felsőmet, és mindenütt apró üvegszilánkok vannak.

– A fenébe!

Hatalmas kezével megfogja az államat, és az arcához emeli a pillantásom. Ettől még észrevettem, hogy az ő ruhája is csupa vér.

– Jó ég! Muszáj segítséget hívnunk.

– Minden rendben lesz. Megértetted? Muszáj kitartanod! Menni fog?

Amint egy kicsit alábbhagy a fejfájás, bólintok, viszont hánynom kell.

– Próbálj ne a fájdalomra koncentrálni, Keira! Hidd el, menni fog!

Mély levegőt veszek, és reszketek.

– Meg tudom csinálni – válaszolom, de nem tudom, igaz-e, amit mondtam.

– Jól van.

Leveszi a zakóját, és az oldalamhoz teszi.

– Olyan szorosan fogd, mintha az életed múlna rajta! Rendben?

Ha Lachlan Mount azt mondja, csinálj úgy valamit, mintha az életed múlna rajta, az jó eséllyel így is van. Néhány perce láttam a szemében az aggódást.

– Haldoklom? – kérdezem, és nem szomorúság, hanem harag lesz rajtam úrrá. Még nem készültem fel. Még van dolgom ezen a világon. Még van dolgom ezzel az emberrel.

– Nem fogsz meghalni. Nem engedem – válaszolja teljes határozottsággal.

– Jó.

A jobb oldalamhoz szorítom a zakót, miközben ő az egyik kezével átkarol.

– Mindjárt kijutunk innen. Az embereim rajta vannak az ügyön. Addig tarts ki!

Bólintok, és csillagokat látok a fájdalomtól, amikor Lachlan kiemel az autóból, majd megáll a kocsi megrongálódott eleje és az épület között, aminek nekimentünk. Fájdalmasan nyög egyet, amikor megbotlik, és kezdem azt hinni, súlyosabban megsérült, mint én.

– Állj meg! Te is megsérültél. Ne me…

– Nem, míg nem vagy biztonságban. Kurvára nem akarok kockáztatni, ha rólad van szó. Hol a fenében vannak?

Fejét ide-oda forgatja, én pedig megint úgy érzem, hogy el fogok ájulni.

Mi van a fejemmel?

Igyekszem úrrá lenni a szédülésen, kizárt, hogy megint eszméletemet vesztem. Annál sokkal erősebb vagyok.

Erősen megszorítom a kezét, hogy magamra vonjam a figyelmét.

– Én sem akarlak elveszíteni. Megértetted? Úgyhogy ne legyél csökönyös, mint a szamár!

Rám néz, és úgy tűnik, hirtelen eltűnnek a fájdalmai, mert mosolyogni kezd, és így szól:

– Áll az alku.

Autógumik csikorgását hallom, ezért a hang irányába fordítom a fejem. Szinte nyüszítek a fájdalomtól, úgy sajog a halántékom. Nem látok semmit, mert Lachlan takarja a kilátást. Erősen megfog, és háttal áll a közelgő autónak. Mintha élő pajzsként használná a testét.

– Ne merészeld…!

– Hallgass, Keira! Ha rólad van szó, azt teszem, amit tennem kell.

Megfogja a fejemet, és a mellkasához húzza.

Fékcsikorgatva megáll egy autó, az ajtók nyitódására viszont még jobban megfájdul a fejem. Léptek hallatszanak a járdán, mire Lachlan megfordul.

– Hála az égnek! – suttogja.

Érzem, hogy megkönnyebbül, amikor meglátja, hogy Sebhelyes tart felénk. Még egy arc, akitől eddig féltem, most viszont megnyugtat a látványa. Sebhelyes sietve közelít. Néma, ahogy mindig, mégis minden porcikáján tükröződik az elszántság.

Lachlan még szorosabban magához ölel.

– Vidd el! Zárd be! Úgy vigyázz rá, mint az életedre. Világos?

A néma férfi bólint, Lachlan pedig elenged.

– Miattam ne aggódj, Keira! Esküszöm, ha elintéztem, amit akarok, személyesen megyek érted.

Sebhelyes az ölébe vesz. Ezt már jól ismerem, mégis Lachlan gallérjába kapaszkodom. Az anyag nyúlni kezd, ahogy Sebhelyes odébb lép, a fogást viszont nem tudom tartani.

– Nem hagylak el! – kiáltom, és igyekszem kiszabadulni Sebhelyes karjaiból annak ellenére, hogy minden porcikám sajog. – Tegyél le! Vele akarok maradni!

Sebhelyes a fülembe morog, én pedig továbbra is Lachlan ruháját nézem. A bal oldala teljesen piros. Először arra gondolok, az én vérem, de a ruha szakadása és az egyre vörösebb folt arra utal, hogy tévedtem.

– Engedj el! Őt kéne megmentened! Neki nagyobb szüksége van rád, mint nekem.

Patakokban folynak a könnyeim, ahogy Sebhelyes még erősebben szorít, és nemhogy elengedne, hanem még távolabb visz Lachlantől.

Két másik férfi rohan elénk, de őket nem ismerem.

– Öld meg őket! – ordítom, miközben nem ismerem fel a saját hangomat. – Hozzá ne merjetek nyúlni, szemétládák!

Lachlan megtántorodik, a két férfi pedig elkapja egy-egy oldalról.

– Helyezd biztonságba! – kiáltja, de a hangja már alig hallatszik, amikor a két fickó karjába zuhan.

– Ne! – üvöltöm, de Sebhelyes továbbra is az autó felé visz, miközben tudomást sem vesz a történtekről. – Állj meg! Vissza kell mennünk érte!

Próbálok szabadulni a fogásából. Csapkodom a vállát, és ügyet sem vetek a saját sérüléseimre. Minden fájdalmat felülír a kétségbeesés, amikor látom, hogy a két férfi egy számomra ismeretlen autóhoz hurcolja Lachlant, miközben engem Sebhelyes az ismerős kocsihoz visz.

– Engedj el! – kiabálom, de hiábavaló minden próbálkozásom.

Sebhelyes a hátsó ülésre tesz, és bevágja a kocsi ajtaját. Megpróbálom kinyitni az ajtót, mert meg akarom állítani a Lachlant elhurcoló két pasast, de Sebhelyes már a vezetőülésben van. Még azelőtt bezárja az ajtót, hogy sebességbe kapcsolna, majd a Francia Negyed felé veszi az irányt.

Hetekkel ezelőtt hálát adtam volna a magasságosnak, ha egy száguldó autó pont ellenkező irányba visz, mint ahol Lachlan Mount tartózkodik. Teljesen igaz volt, amit a hangárban mondott. Minden megváltozott.

Keservesen sírni kezdek, miközben kibámulok a sötétített ablaküvegen. Egyre nő a két autó között a távolság, de még így is látom, hogy a két fickó egy sedanba tuszkolja a mozdulatlan Lachlant.

Őrjöngve, ordítva kérem Sebhelyest, hogy vigyen vissza, de ő lefordul a sarkon, így szem elől tévesztem Lachlant.

– Ne!