A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Vi Keeland: Ego Maniac, 2016

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018

A beosztott, 2018

Fordította

SERES NOÉMI

Copyright © Vi Keeland, 2016

Hungarian translation © Seres Noémi, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Drabon Zoltán

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-14-4

Van, hogy akkor ütközünk bele abba, amit keresünk,
amikor már nem kutatunk utána.

Ismeretlen

Első fejezet

DREW

Utálom a szilvesztert.

Két óra a forgalomban, nehogy egyszerű legyen a tizennégy kilométeres út a LaGuardiától hazáig. Este tíz óra. Miért nem valamelyik buliban szórakoznak ezek az emberek? Akármennyi feszültség is oldódott fel bennem a kéthetes hawaii tartózkodásom alatt, ismét felgyülemlett bennem, ahogy az autó a városban araszolt velem.

Próbáltam nem gondolni a munkára, ami várt rám, az emberek gondjainak végeláthatatlan sorára, amihez hozzájöttek az én saját problémáim.

Megcsalt.

Ő is megcsalt.

Teljes jogú szülői felügyeleti jogot akarok.

Nem lehet az övé a Vailben lévő ház.

Csak a pénzemet akarja.

Már három éve nem szopott le.

Figyelj ide, seggfej, ötvenéves vagy, kopasz, nagyképű és az alakod, akár egy tojás. Ő pedig huszonhárom, szexi, a melle olyan ruganyos, hogy majd az állát verdesi. Rendbe akarod hozni a házasságodat? Akkor egy zsák pénzzel menj haza, ropogós bankókkal és mondd meg neki, hogy térdeljen le. Neked meglesz a szopás, ő meg költekezhet. Ne tegyünk már úgy, mintha többről szólna ez a kapcsolat, mint amiről valójában szó van. Nem tetszik ez a megoldás? Nos, nem úgy, mint a hamarosan exfeleséged, én csekket is elfogadok. Drew M. Jagger ügyvéd névre állíthatod ki.

Megvakartam a tarkómat, kezdtem klausztrofóbiás tüneteket produkálni az Uber hátsó ülésén, úgyhogy kibámultam az ablakon. Egy idős, járókeretes hölgy haladt el mellettünk.

– Itt kiszállok – közöltem a sofőrrel.

– De hát csomagja is van.

De én már nyitottam is az ajtót.

– Nyissa ki a csomagtartót! Így úgysem jutunk sehová.

A dugó teljesen beállt és alig pár háznyira voltunk a lakásomtól. Kapott a sofőr egy százdolláros jattot, kivettem a bőröndömet a csomagtartóból, és mélyen beszippantottam az éjszakai manhattani levegőt.

Ugyanannyira szerettem a várost, amennyire utáltam is.

A Park Sugárút 575. egy háború előtt felújított épület volt a Hatvanharmadik utca délkeleti sarkán. Egy olyan hely, ami alapján az emberek már előre tudni véltek bizonyos dolgokat az emberről. Főleg, ha valaki az én vezetéknevemmel már azelőtt itt lakott, mielőtt az épületben a lakások ára elkezdett volna felszaladni. Ezért is maradhatott az irodám a földszinten, miközben a többi bérlőt már évekkel ezelőtt kidobták. A lakásom a legfelső emeleten volt.

– Isten hozta, Mr. Jagger! – üdvözölt az egyenruhát viselő portás, és kinyitotta előttem a lépcsőház ajtaját.

– Köszönöm, Ed. Lemaradtam valamiről, amíg nem voltam itthon?

– Minden a régi. Azért bekukkantottam tegnap a munkálatokra. Jól néz ki.

– A Hatvanharmadik utca felőli bejáratot használják, ahogy megbeszéltem velük?

– Igen – bólintott Ed. – Alig hallottam őket az utóbbi néhány napban.

Letettem a bőröndömet a lakásomban, majd lifttel visszamentem a földszintre, hogy mindent ellenőrizzek. Az utóbbi két hétben, amíg én Honolulun csavarogtam, az irodám teljes felújításon ment keresztül. A magas plafonon lévő repedéseket kellett eltüntetniük és kifesteniük, valamint a régi, kopott parketta helyett új padlót kértem tőlük.

A vastag vakolat még ugyanúgy ott hevert az előszobában, amikor beléptem a lakásba. Azt a kevéske bútort pedig, amit nem tettem be a tárolóba, még mindig ponyva fedte. A fenébe! Még nincsenek készen. A kivitelező biztosított felőle, hogy mire visszaérek, befejezik a munkát. Igazam volt, hogy szkeptikusan álltam hozzá.

Felkapcsoltam a lámpát, és boldog voltam, hogy legalább az előtér elkészült. A változatosság kedvéért végre egy szilveszter, amikor nincsenek szörnyű meglepetések.

Gyorsan körbenéztem, és elégedetten nyugtáztam, hogy minden rendben. Már éppen menni készültem, amikor a folyosó végén lévő egyik szobából fényt láttam kiszűrődni.

Gyanútlanul elindultam, hogy lekapcsoljam a lámpát.

A száznyolcvanöt centi magasságommal és a kilencvenhárom kilómmal benyitottam. Talán kicsit szórakozott voltam és egyáltalán nem feltételeztem, hogy bárkit is találok odabent. De tévedtem: ott volt valaki, és úgy megijesztett, majd kiugrott a szívem a helyéből.

Ő is sikított.

Hátráltam egy lépést az ajtó felé.

Felugrott egy székre, majd a mobiljával hadonászva üvöltötte:

– Hívom a rendőrséget! – Az ujjai mintha a kilences számot érintették volna, aztán az egyest és végül felemelte, mutatva, hogy megnyomja az utolsó egyest. – Ki innen! Különben hívom a 911-et!

Ki is csavarhattam volna a telefont a kezéből, mielőtt még lenyomja az utolsó számjegyet, de annyira ijedtnek látszott, hogy inkább még egy lépést hátráltam, és megadón felemeltem a kezemet.

– Nem akarom bántani. – A legmegnyugtatóbb hangomat vettem elő. – Nem kell hívnia a rendőrséget. Ez az én irodám.

– Teljesen hülyének néz? Hiszen maga tört be az én irodámba.

– A maga irodájába? Szerintem rossz felé fordult a sarkon, hölgyem.

Megbillent a szék tetején, mindkét karjára szüksége volt, hogy megtartsa az egyensúlyát, és aztán… a szoknyája lecsúszott a bokájáig.

– Ki innen! – kiáltotta újra, és felráncigálta a szoknyáját a derekáig, majd hátat fordított nekem.

– Esetleg valamilyen gyógyszer hatása alatt áll, hölgyem?

– Gyógyszer? Maga viccel?

– Tudja mit? – A telefonja felé mutattam, amit még mindig a kezében szorongatott. – Miért nem nyomja meg az utolsó számjegyet is, és hívja ki a rendőröket? Ők legalább visszaviszik a diliházba, ahonnan elszökött.

Kikerekedett a szeme.

Ami azt illeti – bolond létére –, elég csinosan festett. A vörös haja a feje tetején volt összecsavarva, és illett a harcias természetéhez. Bár a szikrákat szóró kék szempárból ítélve jobb, hogy ezt inkább nem közöltem vele.

Megnyomta az utolsó egyest, és jelentette, hogy valaki behatolt az irodájába.

– Rablást szeretnék bejelenteni.

– Rablást? – Felhúztam a szemöldökömet és körbenéztem. Egy szétnyitható szék és fémasztal képezték a berendezést az egész helyiségben. – És mit is akarok ellopni pontosan? A lehengerlő személyiségét?

Korrigálta a panaszát a rendőrség felé.

– Azaz, hogy betörést. Park Sugárút 575. – Egy pillanatra elhallgatott. – Nem, szerintem nincs nála fegyver. De nagydarab. Nagyon nagydarab. Legalább száznyolcvan centi. Vagy talán még több.

Elmosolyodtam.

– Ne felejtse el közölni, hogy erős is vagyok. Szeretné, hogy megfeszítsem az izmaimat? És talán azt is közölnie kéne velük, hogy zöld szemem van. Nehogy összetévesszenek a többi nagydarab sráccal, akik az irodámban lófrálnak.

Miután letette, továbbra is a szék tetején maradt és szemmel tartott.

– Esetleg egeret is látott? – kérdeztem.

– Egeret?

– Hiszen egy szék tetején áll.

– Csak nem viccesnek találja?

– Nos, elég különös. Fogalmam sincs, miért csinálja ezt. Tulajdonképpen inkább bosszantania kéne, hogy két hét nyaralás után hazajövök, és itt találok egy önkényes irodafoglalót.

– Irodafoglalót? Nem vagyok irodafoglaló. Ez az én irodám. Egy hete költöztem be.

Ismét megbillent a szék tetején.

– Miért nem jön le? Le fog esni, és megüti magát.

– Honnan tudhatom, hogy nem fog bántani, ha lemegyek?

A fejemet csóváltam, és próbáltam visszafogni a nevetésemet.

– Kiscsillag, nézze már meg, hogy én mekkora vagyok és maga mekkora. Azzal, hogy odafönt álldogál egy széken, semmivel sem ér többet. Ha bántani akartam volna, akkor már rég megtettem volna.

– Figyelmeztetem, hetente kétszer járok Krav Magára.

– Kétszer egy héten? Komolyan? Köszönöm a figyelmeztetést.

– Kár csúfolódnia. Még az is lehet, hogy kárt tudnék tenni önben. Tudja, ami a betolakodókat illeti, ön a bunkó fajtából való.

– Jöjjön le!

Miután egy egész percig bámult rám, lemászott a székről.

– Látja? Ugyanolyan biztonságban van a földön, mint a széken volt.

– Mit akar itt?

– Nem is hívta a rendőrséget, ugye? Már majdnem sikerült becsapnia.

– Nem. De még megtehetem.

– És ugyan miért tenné? Hogy letartóztassák, amiért betört ide?

Az asztalra mutatott. Eddig észre sem vettem, hogy papírok borítják, mint az egész helyiséget.

– Mondtam már. Ez az én irodám. Ma későig dolgozom, mert a mesterek olyan hangosak voltak, hogy képtelen voltam végezni azzal, amivel kellett volna. De hiszen miért is akarna bárki dolgozni fél tizenegykor szilveszter éjszakáján?

A mesterek? Az én mestereim? Valami nagyon nem tetszett.

– Itt volt ma a mesterekkel?

– Igen.

Megvakartam az államat. Nem tudtam, higgyek-e neki.

– Mi a főnökük neve?

– Tommy.

A fenébe. Igazat mondott. Vagy legalább egy része az lehet annak, amit mond.

– Azt mondta, hogy egy héttel ezelőtt költözött be ide?

– Így van.

– És egészen pontosan kitől bérli a helyiséget?

– John Cougartól.

– John Cougartól? – húztam fel a szemöldököm. – Véletlenül nem Mellencamp volt a harmadik neve?

– Honnan kéne tudnom?

Ez nem hangzott jól.

– És fizetett is ennek a John Cougarnak?

– Hát persze. Hiszen csak így lehet irodát bérelni. Kéthónapnyi kauciót, valamint az első és utolsó havi bérleti díjat.

Lehunytam a szemem, és megráztam a fejem.

– A fenébe.

– Mi van?

– Magát átverték. És mennyibe került mindez? Kéthónapnyi kaució és a bérleti díj? Tehát négy hónap összesen?

– Tízezer dollár.

– Mondja, hogy nem készpénzben fizetett.

Végre leesett neki.

A színek kezdtek kiszaladni az arcából.

– Azt mondta, hogy a bank már zárva van, és addig nem tudná odaadni a kulcsokat, amíg a csekket nem ellenőriztette. Azt mondta, ha készpénzben fizetek, akkor rögtön beköltözhetek.

– Akkor hát negyvenezer dollárt fizetett ki készpénzben John Cougarnak?

– Nem!

– Hála istennek.

– Tízezret fizettem neki készpénzben.

– Azt hittem, azt mondta, hogy négy hónapot fizetett ki.

– Igen. Egy hónap huszonötezer dollár volt.

Ez mindent megmagyarázott. Az összes baromság ellenére, amit eddig hallottam, azt gondoltam, hogy kettőezer-ötszázért már kaphatott volna irodát a Park Sugárúton. Kitört belőlem a nevetés.

– Mi ennyire vicces?

– Nem New York-i, ugye?

– Nem. Oklahomából költöztem ide nemrég. De mi köze ennek bármihez is?

Egy lépést tettem felé.

– Sajnálom, hogy ki kell ábrándítsam, de magát kifosztották. Ez az én irodám. Már három éve az. Előtte pedig az apámé volt harminc éven keresztül. Az utóbbi két hétben nyaraltam, és amíg nem voltam itt, átalakíttattam az irodámat. Mindeközben valaki, akit egy énekes után neveztek el, készpénzt csalt ki magától, hogy egy olyan iroda bérleti díját fedezze, amit nem volt joga bérbe adni. A portás neve Ed. Sétáljon át a főépületbe és ő minden egyes szavamat igazolni fogja.

– Ez nem lehet!

– Mire használja az irodát?

– Pszichológus vagyok.

Kezet nyújtottam.

– Én pedig ügyvéd. Megnézhetném a szerződését?

Eltátotta a száját. Még nem kapta meg. Azt mondta, hogy a tulaj Brazíliában nyaral, de nyugodtan költözzek be, majd ha hazajön, átadja neki a bérleti díjat, neki pedig az első dolga az lesz, hogy elhozza a szerződést aláírásra.

– Magát becsapták.

– De hát kifizettem tízezer dollárt…!

– …ami figyelmeztető jel kellett volna, hogy legyen. A Park Sugárúton havi kétezer-ötszáz dollárért biztosan nem tud irodát bérelni. Nem találta furcsának, hogy szinte ingyen odaadják magának ezt a helyet?

– Azt hittem, hogy csupán jó alkut kötöttem.

A fejemet ráztam.

– Az bizonyos, hogy sikerült alkut kötnie. Egy egészen komisz alkut.

A szája elé tette a kezét.

– Azt hiszem, mindjárt rosszul leszek.

Második fejezet

EMERIE

Komplett idiótának éreztem magam.

Halk kopogást hallottam a fürdőszoba ajtaján.

– Minden rendben?

– Igen, jól vagyok. – Egy ostoba, naiv, zavart elméjű barom vagyok, de egyébként jól vagyok.

Megmostam az arcomat és a tükörbe bámultam. Mi a fenét fogok most csinálni? Végre bevezették a héten a telefont és az irodaszereimet is kihozták. A gyönyörű irodaszereimet. Rajtuk volt a helyes kis logóm és az új Park sugárúti címem. Ah! Újabb kétszázötven dolláros pénzkidobás. Lehorgasztottam a fejemet és a mosdókagylót bámultam. Képtelen voltam a fancsali képemet nézni a tükörben.

Végül úgy döntöttem, ideje visszamenni. A hely jogos bérlője a falnak támaszkodott, és rám várt. És persze még jóképű is volt. Ez az én formám! Nincs akkora szerencsém, hogy egy csúnya férfi előtt alázzam meg magam.

– Biztos, hogy jól van?

Kerültem a tekintetét.

– Nem, de jól leszek. – Tétováztam, mielőtt folytattam. – Azt hiszem, visszamegyek az irodámba… úgy értem… az ön irodájába… és összepakolok, ha nem bánja.

– Dehogy. Csinálja csak.

Nem volt túl sok holmim. Ezen a héten hozták volna a bútoraimat. Ahogy az aktákat is a raktárból. Ezeket is le kell mondanom. De hová a fenébe fogom rakni a cuccaimat? A lakásom nem sokkal nagyobb, mint az itteni irattár, ahol nemrég ücsörögtem.

Éppen a végén jártam a pakolásnak, amikor az ajtóban megjelent a bérlő. Megszólaltam, mielőtt még bármit is mondhatott volna.

– Sajnálom, hogy beleestem ebbe a csapdába, és hogy a zsarukkal fenyegettem.

– Arról se feledkezzen meg, hogy a Krav Maga tudásával is halálra ijesztett.

Felnéztem, és láttam, hogy mosolyog. Jó volt ránézni. Túl jó. A helyes arcától csak még idegesebb lettem, jóllehet nem annyira, hogy felpattanjak egy székre és a rendőrséget hívjam. Nem. Ennek a férfinak a mosolya sármos volt, megremegett tőle a térdem. És nem csak a térdem.

– Tényleg Krav Magázom.

– Ez örvendetes. Meg is ijesztett, amikor beléptem. Le merném fogadni, hogy képes lenne szétrúgni egy kislány fenekét.

Mozdulatlanná dermedtem pakolás közben.

– Egy kislány seggét? Férfi a tanárom.

Összefonta a karját a mellkasán. A széles, izmos mellkasán.

– És mióta vesz órákat?

– Majdnem három hónapja.

– Nem fog legyőzni egy magamfajta méretű férfit három hónapnyi Krav Maga tudással.

Lehet, hogy a kései óra tette vagy az, hogy rá kellett döbbenjek, minden megtakarításom odalett, ráadásul nem volt egy irodám sem, ahol fogadhattam volna a klienseimet, de ekkor elszakadt a cérna. Rátámadtam a szegény, gyanútlan emberre. Szó szerint felugrottam a székre, onnan az asztalra léptem és rávetettem magam. Rávetettem magam.

Jóllehet váratlanul érte a támadás, de egy szempillantás alatt reagált. Sikerült hatástalanítania, a karomat pedig hátracsavarta.

Feldühített, hogy még csak a szeme se rezzent. A leheletét a nyakamon éreztem, a hangja mély volt és kimért.

– Ez mi volt?

– Csak próbáltam megmutatni, hogy mit tudok.

Éreztem, ahogy megrázkódik mögöttem a teste, bár semmi hangot nem adott ki magából.

– Maga most kinevet engem? Ismét?

Nevetve válaszolt.

– Nem.

– Igenis sok mindent tudok, csak ma este minden összekuszálódott.

Még mindig nem engedett el, hanem előrehajolt, a vállamra tette az állát, és azt mondta: – Ha már a tudásunkat fitogtatjuk, akkor szívesen mutatok pár fogást.

Felállt a szőr a hátamon, olyan libabőrös lettem.

– Nos… én… én…

Elengedett, de vagy egy percbe telt, mire összeszedtem magam. Nem fordultam meg, mert nem akartam, hogy lássa, elpirultam, befejeztem a pakolást, és kihúztam a telefontöltőt a konnektorból.

– Van pár rendelésem, amit a napokban várok, és kedden kötik be a vezetékes telefont – jegyeztem meg csüggedten. – Dupla tarifát fizettem nekik, hogy még ezen a héten kiszállítsák a dolgaimat. Reggel az lesz az első dolgom, hogy mindent lemondok, de ha esetleg valaki mégis idejön, nyugodtan küldje csak el őket.

– Persze.

– Köszönöm. – Felvettem a dobozomat, és ez alkalommal nem volt más választásom, mint szembefordulni vele.

Megkerülte az asztalt, és odajött hozzám. Kivette a dobozt a kezemből, és kivezetett a recepcióig. Mindenhol sötét volt, egyedül az irattár világította meg a folyosót annyira, hogy láthassuk egymást. Megálltunk a hátsó bejárat előtt, amit az utóbbi héten használtam. Az jutott eszembe, hogy a hamis ügynök valószínűleg azért akarta, hogy ezt a bejáratot használjam, hogy ne bukjak le túl hamar. Azt is mondta még, hogy a Park Sugárútról nyíló főbejáratot azért ne használjam, mert nem akarják, hogy a cipőnkkel behordjuk az épületbe az átalakítás miatt keletkezett koszt. Mindent elhittem, amit az a csaló állított!

– Neve is van, Oklahoma? Vagy hívjam csak erőszakos behatolónak?

– Emerie. Emerie Rose.

– Szép név. A Rose is a keresztneve?

– A vezetéknevem.

A dobozt, amit eddig két kézzel cipelt, a balba tette át, és a jobbjával kezet nyújtott.

– Drew. Michael Drew.

Ráhunyorítottam.

– A Drew is a keresztneve?

A mosolya bevilágította a félhomályt, amikor a kezet fogtam vele. Az arcán ugyan nem voltak gödröcskék, helyette viszont hatalmas volt a mosolya.

– Jagger a vezetéknevem.

– Örülök, hogy találkoztunk, Drew Jagger.

Nem engedte el a kezemet.

– Komolyan? Örül, hogy találkozott velem? Maga sokkal udvariasabb, mint amilyen én tudnék lenni hasonló körülmények között.

– Igaza van. Lehet, hogy észszerűbb lenne azt kívánnom, bárcsak betörő lenne.

– Van autója? Késő van és elég nehéz ez a doboz.

– Nincs semmi gond. Majd fogok egy taxit.

Bólintott.

– Jobb lesz óvatosnak lennie ki- és beszálláskor. A szoknyája, mintha önálló életet élne.

Ez alkalommal még a fejem fölött lebegő sötét fellegek sem tudták elrejteni a pírt, ami megjelent az arcomon.

– Az eddig elszenvedett megaláztatások után ezt nem hagyhatta ki, ugye? Nem tehetett volna úgy, mint aki észre sem veszi?

Drew elvigyorodott.

– Lehetetlen úgy tenni, mint aki nem vette észre ezt a feneket.

Karcsú voltam, de a fenekem egy kicsit nagyobb a kelleténél, ezt jól tudtam.

– Mit jelentsen ez?

– Egy bók volt csupán.

– Á!

– Amúgy miért esett le a szoknyája? Fogyott mostanság?

Ekkor már semmi sem lehetett zavarba ejtőbb, mint amit eddig átéltem, hát elmondtam az igazat.

– Egy nagy hamburgert ettem vacsorára és túl szűknek bizonyult a szoknyám, így kicipzáraztam. Az ajtó be volt zárva, nem gondoltam, hogy bárki bejöhet.

– Egy nő, aki hatalmas hamburgereket eszik, így néz ki? Ezt azért ne hozza a többi New York-i nő tudomására. Azonnal feltennék egy Oklahomába tartó buszjáratra. – Rám kacsintott.

Ó, istenem, én meg annyira szánalmas voltam, éreztem, hogy a torkomban dobog a szívem.

Kisétáltunk az épületből. Drew megvárta velem a taxit, és tartotta a dobozt, amíg megérkezett. Az ajtóra támaszkodott, miután beszálltam.

– Szilveszter éjszakája mindig szívás. Holnapra majd jobban érzi magát. Miért nem marad ágyban, rendel egy hatalmas hamburgert és pihen egy keveset? Találkozzunk a rendőrségen holnapután. Precinct 19. a cím, a Hatvanhetedik utcán túl. Mondjuk nyolckor? Az újév első napja bolondokháza a rendőrségen, tele vannak ilyenkor részeg idiótákkal.

Eddig eszembe sem jutott a rendőrség. Igen, valószínűleg nem ártana feljelentést tennem.

– Nem kell velem jönnie. Már így is eleget raboltam az idejét.

Drew megvonta a vállát.

– Úgyis szükség lesz a vallomásomra, és nem mellesleg ismerek közülük pár srácot. Gyorsabban megy majd így az ügyintézés.

– Rendben.

Kétszer a taxi tetejére koppintott, majd odahajolt a sofőrhöz, hogy váltson vele pár szót.

– Vigyázzon rá, kemény éjszakája volt.

Amikor elindultunk és elvegyültünk a forgalomban, hirtelen minden rám nehezedett, ami az utóbbi két órában történt. Az adrenalinszintem megemelkedett, és olyan volt, mintha szabadesésben zuhantam volna.

Kiforgattak a félretett pénzemből.

Nincs többé irodám.

Minden kliensemnek megadtam már az új címemet.

Lüktetett a fejem.

Hová fogok menni?

Hogyan fogom letenni a kauciót, még ha találok is egy új helyet?

Ismét rám tört a hányinger. Hátrahajtottam a fejem a bőrülésnek, becsuktam a szemem, és vettem néhány mély lélegzetet. Furcsamód az első dolog, ami bevillant, ez a helyes, sötét hajú férfi volt a telt ajkaival, ahogy az irodám ajtajának támaszkodott. Mármint az ő irodája ajtajának. Ahogy őt láttam magam előtt – a lelki hanyatlásom és egy pánikroham közepette –, nem tudtam megállni, hogy mosolyra ne húzódjon a szám.

Harmadik fejezet

DREW

Beállítottam a másodpercmutatót az órámon. Húsz percet késett. Vonzó volt, s a szívem egyetlen pontján, ahol még nem kérgesedtem meg teljesen, sajnáltam, hogy így átverték. Na de húsz perc késés?! Hatszázhetvenöt dollárt számláztam ki egy órára, úgyhogy éppen most vesztegettem el 125 dollárt azzal, hogy a rendőrség előtt ácsorogtam. Még egyszer, utoljára felnéztem az épületre és már ott tartottam, hogy visszaindulok az irodámba, amikor feltűnt a sarkon.

Zöld. Mindig is imádtam a zöldet. Mit nem lehet szeretni rajta? Zöld színe van a pénznek, a tavaszi rétnek, meg azoknak a békáknak, amiket gyerekként annyira imádtam kergetni. De ma tovább mélyült a zöld iránt érzett szenvedélyem, ahogy megláttam Emerie mellét, ahogy a pulóvere alatt fel-le ugrál. Nagyon jól illettek a kerek fenekéhez.

– Sajnálom, hogy késtem. – A kabátja nyitva volt, sápadt arca kipirosodott, ahogy az épület felé sietett. Máshogy nézett ki, mint aznap éjszaka. A hosszú, rézszínű, hullámos haja ki volt engedve, s a napfény aranypettyekkel hintette meg. Végigsimította, miközben beszélt: – Rossz vonatra szálltam.

– Már épp menni készültem. – Mikor lenéztem az órámra, észrevettem, hogy apró izzadságcseppek fénylettek a dekoltázsán. Megköszörültem a torkomat és az órámat paskolgattam, jelezve, hogy mennyit vártam. – Harmincöt perc, az annyi lesz, mint háromszázötven dollár.

– Hogy mi?

Megvontam a vállamat, és sztoikus kifejezéssel bámultam rá.

– Egy órára hatszázhetvenöt dollárt szoktam számlázni. Több mint fél órát váratott, úgyhogy az háromszázötven dollár lesz.

– Nem tudok fizetni. Le vagyok égve. Nem emlékszik? – Elkeseredésében feltartotta mindkét kezét. – Kiforgattak mindenemből, amikor ki akartam bérelni a pompás irodáját. Nem hinném, hogy ki kéne fizetnem önnek ezt az összeget csak azért, mert elaludtam.

– Nyugodjon már meg, csak viccelek. – Elhallgattam. – Várjon csak! Hát nem rossz vonatra szállt?

Az ajkába harapott, bűntudatosnak tűnt, majd a rendőrség ajtajára mutatott.

– Szerintem jobb lesz, ha bemegyünk. Már így is eleget várt rám.

A fejemet csóváltam.

– Szóval hazudott nekem.

Emerie sóhajtott egyet.

– Sajnálom. Elaludtam. Nem tudtam elaludni tegnap este. Ez az egész még mindig olyan, mintha egy rossz álom lenne.

Bólintottam, és rám nem jellemzően ennyiben hagytam a témát.

– Menjünk! Hátha van rá esély, hogy elkapják azt a fickót.

Odabent a rendőrségen az őrmester épp telefonált, amikor besétáltunk. Ránk mosolygott és feltartotta két ujját. Miután elmondta a hívónak, hogy a postást keresse fel az ellopott bolti hirdetőújságok ügyében, ne pedig a New York-i rendőrséget, kinyújtotta a kezét, és áthajolt az asztal felett.

– Drew Jagger! Mi szél hozott erre? Csak nem laza napot tartasz?

Elmosolyodtam, és belecsaptam a kezébe.

– Valami olyasmi. Hogy ityeg, Frank?

– Sosem voltam boldogabb. Késő este járok haza, nem veszem le a cipőmet az ajtónál, felhajtva hagyom a WC-ülőkét, és papírtányért használok, hogy ne kelljen mosogatnom. Az egyedülálló élet nagyszerű, barátom!

Emerie felé fordultam.

– Ő itt Frank Caruso őrmester. Folyamatosan ellát munkával, ahogy kidobálja a feleségeit. Frank, ő itt Emerie Rose. Feljelentést szeretne tenni. Dolgozik ma Mahoney? Ő talán segíthetne neki.

– Néhány hétig házon kívül van. Kificamította a bokáját, amikor egy betörőt üldözött. De megnézem, hogy ki van ma szolgálatban, és előkerítek valakit. Milyen ügyről van szó? Otthoni dolog? Bántja a férje esetleg?

– Nem, semmi ilyesmi. Emerie nem az ügyfelem. Néhány héttel ezelőtt kibérelt egy irodát az épületben, ahol lakom.

Frank füttyentett egyet.

– Egy iroda a Park Sugárúton. Csinos és gazdag hely. Egyedülálló, hölgyem?

– Soha nem tanulsz a hibáidból, öregfiú?

– Hogy mi? De hisz eddig csak idős és pénztelen nőkkel próbálkoztam. Lehet, hogy ez volt a baj.

– Biztos vagyok benne, hogy nem ez volt a baj.

Frank csak legyintett.

– Mi a probléma? A főbérlővel akadt gondja?

– Nos, kétezer-ötszáz dollárért bérelte ki az irodámat. És kifizetett előre tízezret. A gond csak az, hogy nem a főbérlőtől bérelte ki. Átejtette valaki, aki ingatlanosnak adta ki magát, mialatt nem voltam a városban, és átalakíttattam az irodámat.

– Kétezer-ötszáz dollár egy hónapra abban az épületben?

– Oklahomából jött.

Emerie-re nézett.

– És Oklahomában nincs Monopoly? Hiszen ott is a Park Sugárút ötször annyiba kerül, mint a Baltic Sugárút.

Félbeszakítottam Frank őrmestert, mielőtt Emerie még rosszabbul érezte volna magát. Elég volt, hogy gúny tárgyává tettem az ítélőképességét aznap éjjel, amikor olyan fogadtatásban részesített, amire nem számítottam. És ami elég, az elég. Frank odaadott pár nyomtatványt Emerie-nek, hogy töltse ki, és bevezetett minket egy szobába, ahol várakozhattunk. Útközben megálltam, hogy váltsak néhány szót egy régi barátommal. Emerie már majdnem készen volt a papírmunkával, amikor ismét csatlakoztam hozzá.

Becsuktam magam mögött az ajtót, mire felnézett, és megkérdezte: – Bűnügyeket is vállal?

– Nem. Csak házassági ügyekkel foglalkozom.

– Mintha minden rendőr ismerné itt magát.

– A haverom ebben a körzetben dolgozott. Az első ügyfeleim is zsaruk voltak. Ha egy kékruhás barátja lesz az ember, vagy az egyikük felkérésére jó munkát végez, akkor az egész őrs hozzá fog fordulni a későbbiekben. Lojális egy csapat. Legalábbis egymáshoz. Ők produkálják a városban a legmagasabb válási arányt.

Egy perccel később egy nyomozó jött be – akivel még soha nem találkoztam –, akinek Emerie feljelentést tett, aztán az én tanúvallomásomat is felvette, végül közölte, hogy én készen vagyok, ha akarok, elmehetek.

Fogalmam sem volt, hogy fél órával később miért voltam még mindig a rendőrségen. Emerie már a második vaskos arcképnyilvántartási albumot futotta át, ami a gyanúsítottak fényképét tartalmazta.

– Nem hiszem el, hogy mennyi bűnöző néz ki hétköznapi embernek! – sóhajtotta.

– Miért? Nehezebben adta volna át a pénzt egy bűnöző kinézetű embernek?

– Szerintem, igen.

Megvakartam az államat.

– És amúgy miben vitte a készpénzt? Egy barna papírzacskóba csomagolta a sok százast?

– Nem. – Védekező volt a hangja, de nem mondott ennél többet, úgyhogy tovább bámultam, és vártam. A szemét forgatta. – Jól van. Nem barna papírzacskó volt. Hanem fehér. És az volt ráírva, hogy Wendy’s.

Felhúztam a szemöldökömet.

– Wendy’s? A gyorsétterem? Tényleg szerelmese a hamburgernek.

– Beletettem a hamburgert a táskámba, a pénzt pedig a hamburgeres zacskóba. Sokkal valószínűbbnek gondoltam, hogy valaki a táskámat lopja el, mint az ebédemet.

– Nem is rossz egy oklahomai lánytól.

Összeszűkült szemmel nézett rám.

– Oklahoma Cityből származom, nem pedig egy farmról. Azt gondolja, hogy azért vagyok naiv, mert nem New Yorkból származom, és ezért hozok rossz döntéseket?

Nem tudtam megtagadni magam.

– De hát odaadott egy hamis ingatlanosnak tízezer dolcsit egy Wendy’s feliratú papírzacskóban!

Úgy tűnt, hamarosan szétdurran a feje. Szerencsére az ajtón hallatszódó kopogás megóvott attól, hogy oklahomai módra darabokra tépjen. Frank dugta be a fejét.

– Van egy perced?

– Persze.

Frank kitárta az ajtót, és várta, hogy kisétáljak, hogy becsukhassa, mielőtt váltunk pár szót.

– Adódott egy kis gond, Drew.

Őrmester arcot öltött, és az ajtóra mutatott, ami mögött Emerie ült.

– Az általános protokoll az, hogy a panaszosnak utána kell néznünk.

– Igen, és?

– Nos, és a rendszer kidobta Oklahomát… nem büntetlen az előélete.

– Most viccelsz?

– Bárcsak viccelnék! Az új számítógépes adatbázis miatt kellett végigfuttatnunk a nevét. A nyomozó, aki felvette a bejelentést, már beléptette a rendszerbe, és ezzel jelezte, hogy itt tartózkodik a rendőrőrsön. Nem úgy megy már ez manapság, mint régen. Most már minden nyomon követhető. A lánynak pedig meg kell jelennie a bíróság előtt. Nekem egy órán belül el kell mennem: fogva kell tartanom, és elvinnem a bíróság elé, hogy válaszoljon a vádakra, de így legalább nem kell megbilincselnünk. Biztos vagyok benne, hogy ki tud majd találni valami mentséget, és hamar túl leszünk ezen.

– És mi a vád?

Frank elvigyorodott.

– Szeméremsértés.