A szerző eddig megjelent művei:

Szerelem hirdetésre, 2017

Ismert ismeretlen, 2018

Káosz a köbön, 2018

© J. K. Smith, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: J. K. Smith

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-86-1

1. FEJEZET

„Nem reménytől hajótörött
a lélek csendje bent:
a méretlen magány az ok,
kihűlt remény, vágy, megkopott,
s vak, novemberi csend.”

EMILY BRONTË

Bora

Fáradt vagyok. Rettenetesen fáradt. Hogy mióta? Fogalmam sincs. Nem figyeltem a napok, hetek, hónapok, esetleg évek múlását. Egyszerűen csak belopakodott az életembe a lelki fásultság, mint télen a nyitott ablakon át a kegyetlenül hideg levegő. Az életuntság percről percre áradt szét, és makacsul megkapaszkodott bennem. Nézem a plafonról egyre lejjebb ereszkedő pókot, és arra gondolok, mi lenne, ha fel sem kelnék, csak naphosszat bámulnám a közeledő-távolodó nyolclábút, ahogy hintázik a vékony fonálon, amit meg-meglibbent a nyitott ablakon beáramló enyhe szellő. Fel-le, ide-oda… Ez a kis ízeltlábú akár én is lehetnék, bár neki talán több haszna van. Tegnap este láttam, ahogy a sarokba kifeszített hálójában foglyul ejti a nyolcadikra felmerészkedett szúnyogot. Tehát Pók amolyan őrző-védő, aki elpusztítja a vérszívókat. Megvédett, így kénytelen leszek életben hagyni, és nem beszippantani a porszívóval, ahogy eredetileg terveztem. Pók törődik velem, vagy velünk, ha figyelembe veszem az élettársamat is, illetve vőlegényemet, aki négy éve húzta fel az ujjamra a vékony karikát, ami egyre súlyosabbnak tűnik. Ő már nincs itthon. Korán kezd és későn végez a „munkahelyén”. Hát igen, az a sok munka… Így már csak ketten vagyunk a lakásban: Pók és én. Nincsenek elvárásaink egymással szemben, ez mindkettőnknek tökéletesen megfelel. Már-már eszményi a kapcsolatunk. Szavak nélkül is értjük a másikat. Persze ott még nem tartok, hogy beszélgessek is Pókkal. Ha eljutok odáig, önszántamból vonulok be a pszichiátriára.

A telefon másodszorra kukorékolja el a szundit, úgyhogy ideje kikászálódnom az ágyból. Nagy sóhaj kíséretében érintem meg a készülékem kijelzőjét, kiülök az ágy szélére, és bámulom magam a szekrény tükrös ajtajában. Nem karikák éktelenkednek a szemeim alatt, hanem teli bevásárlószatyrok. Röpke 11 órányira növekedett az alvásigényem, mégis olyan vagyok, mint a mosott konyharuha. Határozott elképzelésem, hogy a mérhetetlen „életkedvem” a szemem alatti szatyrokban kötött ki. De normális, hogy egy 28 éves nő mosott konyharuhának érzi magát, és úgy is néz ki? Nem hiszem. Gyerekeim sincsenek. Ha lennének, rájuk foghatnám a majdhogynem szedált állapotomat. Tudom, mit kellene tennem, legalábbis sejtem, csak félek lépni. Megszoktam az életem, talán még azt is megszoktam, hogy nem is élek igazán, ezért marad minden úgy, ahogy van. Felnézek Pókra, aki egy méterrel felettem lengedezik, és úgy néz ki, egyetért velem. Ő teljesen elégedett a helyzetével. Eszik, alszik, várja a röpködő kaját, vagy épp engem néz. A nyolclábúak alszanak? Nyilván ők is alszanak.

– Mit álmodtál? – kérdezem tőle, de szerencsére nem mond semmit, csak elkezd felfelé kapaszkodni a hálójába. Még ő sem beszél velem. Mindegy, én tisztelem azért, amit értem, értünk tesz. Elkapja és felfalja a problémás egyedeket. Ha én is ezt tenném, akkora lennék, mint egy bálna, de sokkal kevesebb lenne a problémám, és talán az alvásigényem is.

Pók pihenni tér, nekem viszont össze kell kapnom magam, ha be akarok érni az irodába. Őszintén szólva nem akarok, mert ehhez sincs kedvem, de muszáj. Az én bankszámlámra nem repül rá a pénz úgy, mint Pók hálójába az élelem. Vadászni meg nem tudok, ezért marad a pénzkeresés hagyományos módja.

Kisétálok a konyhába, ahol egy csésze hideg kávé mellett ott vár a szokásos „Este jövök.” cédula. Persze, este… Mit takar az este? Mekkora időintervallumot ölel fel ez a fogalom? Péter esetében ez igen képlékeny. A „munkájától” függ. Lehet, hogy ma megtisztel azzal, hogy hat körül hazaér, de nem látok rá sok esélyt. Behelyezem a csészét a mikróba, beállítom 15 másodpercre, és figyelem a számok váltakozását. Számolok visszafelé a készülékkel együtt, majd kezemben a kávémmal az ablakhoz sétálok. Lenézek a mélybe, ahol a betonplacc nagy részét eltakarják a méretes fák koronái, és megdöbbent, mennyire félek még mindig ebben az átkozott magasságban. Olyannyira rémít a mélység, hogy szinte sosem lépek ki az erkélyünkre, így a két éve vásárolt ikeás székek kényelmét is csak Péter élvezi. Már amikor itthon van – fut át az agyamon a gondolat, és önkéntelenül elfintorodom. Belekortyolok a langyos, keserű italba, ami nélkülözi a cukrot vagy a tejet. Feketén szeretem a kávét. Nem azért, mert rettegek a cukorbeviteltől, egyszerűen csak élvezem, ahogy a fanyar íz végigkúszik az ízlelőbimbóimon.

A meleg ital kicsit feldob. No nem a kedvemet, csak a pulzusomat. Már nem félig behunyt szemmel botorkálok a lakásban. Energikusabb vagyok, amin még dob egyet a frissítő zuhany. Alaposan végigdörzsölöm a szivaccsal minden porcikámat, hogy a pórusaim is életre keljenek. Kilépek a kádból a puha szőnyegre, és az egymás mellett sorakozó testápolókon akad meg a szemem, amikhez csak akkor nyúlok, mikor letörlöm róluk a port. Talán ideje lenne kidobni mindet. Ajándék lónak ne nézd a fogát, de a szavatossági idejét azért megkukkolhatnád. Biztosan jó illatuk van, de én nem szeretem az extra réteget a bőrömön, sem a darazsakat, amiket nyáron hozzám vonzanak. Allergiás vagyok a csípésükre. Gyerekkoromban, a mamáék tanyáján kétszer is megcsíptek, és mindkét alkalommal orvos lett a vége. Mégis kertes házra vágyom, vagy legalább egy olyan társasházra, amihez tartozik egy apró, füves terület, ahová kiülhetek egy jó könyvvel egy kényelmes nyugágyba. Mellette kisasztal, amin ott csücsül gyöngyöző pohárban a jeges málnaszörp. Ilyen egyszerű dolgokra vágyom. Nincsenek nagy igényeim. Már régóta nem álmodozom lángoló szerelemről, szőke hercegről, boldogan éltek, míg meg nem haltakról… Csak egy nyugágyat szeretnék, málnaszörpöt, és… Mit is? Egy társat, aki tisztel és szeret? Pff. Ugyan már! Unikornisok sem léteznek. Tizenéves korom körül haltak ki, a vágyálmaimmal együtt. Megalkuvó lettem. Beérem azzal, amit kaptam: Péter, nyolcadik emeleti közös albérlet, egy általam nem használt erkély, és Pók. Ebből Pók azért elég nagy pozitívum. Van kihez beszéljek, ha már a vőlegényem szinte sosem tisztel meg a jelenlétével.

Már ceruzaszoknyában, lenge blúzban, magas sarkúban igazítom meg az ágyneműt indulás előtt. A rendezett ágy valamiért megnyugtat. Barátságosabbá varázsolja a hálószobát, ami mellesleg régen nem a megszokott funkcióját látja el. Csak úgy van.

Elköszönök Póktól, aki már durmol a sarokban a mennyezeti díszléc mellett, és gyalog teszem meg az alig pár száz méterre lévő munkahelyemig az utat. Az idő egészen kellemes, akár még élvezném is, ha nem tudnám, hogy ezt a napot is a kibírhatatlan főnökömmel kell eltöltenem. Egy igazi pöcs. Fiatalabb nálam egy évvel, nekem mégis hajbókolnom kell, ha nem akarom elveszíteni az állásomat, amit – mielőtt elért ez a hibernációs állapot – szerettem. Egy építési vállalkozásnál dolgozom mint az igazgató helyettes asszisztense. Előtte semmit nem konyítottam ahhoz, hogyan épül fel egy ház, egy irodaépület vagy bármi más, de egész jól felzárkóztam. Hasznos munkaerő vagyok, egy tehetséges, de gyökér aranyifjú szolgálatában.

A recepciós, aki mellesleg egyike a két legjobb barátnőmnek, kedvesen mosolyog rám. Főleg mostanában. Minél vacakabbul érzem magam, ő annál jobban vigyorog. Ha így haladunk, a tarkójánál fog összeérni a szája két széle.

– Látom, valakinek megint csúcs éjszakája volt – kuncog. Nem gonoszságból teszi, neki ilyen a stílusa, és én sem sértődöm meg, hisz ilyen kegyetlenül őszinte poénokkal fárasztjuk egymást folyton.

– Ja, úgy döngettünk, hogy ránk hívták a zsarukat csendháborítás miatt – teszek rá egy lapáttal, és közben felmarkolom a boríték- és dossziéhalmot, amit kitett elém.

– A betyárját! Döngött a romantika – nevet fel hangosan fejét hátrahajtva, amitől barna, hullámos haja a hátára omlik, és felfedi piros toll és gyöngy fülbevaló-kollekcióját.

– Döngött. Úgy döngött, hogy észre sem vettem – legyintek kicsit jobb hangulatban saját sorsomon gúnyolódva. – Megkopasztottál egy libát? – bökök fejemmel a fülbevalója irányába, mire Bogi előrébb hajol, hogy megszemlélhessem legújabb szerzeményét.

– Egy kakast – kacsint rám huncut szemmel. – De baszhatom, mert elszaladt – nevet újra.

– Komolytalan vagy. Megyek inkább, és szolgálom az urat – indulok el a lépcső irányába. Cipőm kopogását visszaverik a tojásszínre festett falak.

– Még nincs bent – szól utánam Bogi.

– Persze hogy nincs. Még csak kilenc óra. Hajnalok hajnala van – morgolódom, de igazából örülök a mindennapi késéseinek. Nem biztos, hogy a barátnőm hallotta a válaszom, én is inkább csak magamnak szántam. Jár nekem is egy kis zsörtölődés a főnököm kárára. Ha a szemébe nem is merem megmondani, legalább a háta mögött megtehetem.

Könnyedén, szinte futva teszem meg az utat a másodikra. Mindig lusta voltam rendszeresen sportolni, így olyan dolgokkal pótolom, mint a lépcsőzés, vagy hogy gyalog járok mindenhová. Nem vagyok izmos, de egyelőre elkerülnek a rettegett zsírpárnák.

– Jó reggelt mindenkinek! – harsogom talán túl vidáman az asztalokkal teli terembe lépve. Üdvözlésképpen intéseket és sziákat kapok. Nagyon úgy tűnik, másnak sincs sokkal jobb kedve ezen a csodálatos szerda reggelen, mint nekem. Maga az iroda számomra egy amerikai filmből lekoppintott szerkesztőségre hajaz csupasz téglafalaival, egyterűségével, kopott kanapéjával, egyetlen kávéfőzőjével, állandó zajával. Pont, mint ahol Superman melózott civilben. Sőt az utca felőli fronton ott virít egy üvegkalitka, amiből urunk és parancsolónk szemmel tarthatja szorgos hangyáit. Köztük engem is, aki kitüntetett helyen, pont a kalitka ajtajában csücsülök kényelmes székemen, az asztalom mögött.

Ledobom többkilós táskámat az asztal szélére, beslattyogok a főnököm, Zsolt irodájába, és mint minden reggel, fontossági sorrendbe rakom az aznapi postáját, aztán rutinosan eltüntetem a rumlit, amit előző nap maga után hagyott. Az elején még kaptam néhányszor fejmosást a nem megfelelő helyre pakolt iratok miatt, de ennyi idő után ez a veszély már nem fenyeget. Pontosan tudom, minek hol a helye. Hasznos munkaerő vagyok – mantrázom magamban újra meg újra megerősítésképpen, mert más területen már baromira nem érzem magam hasznosnak.

– Jó reggelt! – szólal meg a hátam mögött főnököm kissé rekedtes hangja, amitől kiejtem a kezemből, amit éppen fogok. Annyira elgondolkodtam, hogy észre sem vettem, amikor megérkezett.

– Jó reggelt! – válaszolom, de nem fordulok meg, csak teszem a dolgom, amiért fizetnek. Nem is tudnám meghatározni, pontosan mire terjed ki a munkaköröm. Gyakorlatilag megteszem, amire kér, és azt is, amire nem. Hallom, ahogy vászoncipője halkan újra és újra a fényes parkettát érinti, míg el nem ér a székéig, és meg nem áll velem szemben.

– Kávét hozzak? – nézek bele dühítően gyönyörű smaragd szemébe, ami pontosan olyan árnyalatú, mint az enyém, csakhogy ő kiegészítőként sötétszőke, míg én élénkvörös hajkoronát kaptam hozzá. Nem is hajkorona, hanem inkább bénán összehordott madárfészek.

Egy ideig kifejezéstelen tekintettel bámul rám. Szinte már zavarba jövök, és azon filózok, vajon csipás-e a szemem, de nem merek odanyúlni, hogy leellenőrizzem, mert akkor övé a győzelem. Jó ideje játsszuk ezt a macska-egér játékot, és mondanom sem kell, hogy én vagyok az egér, akivel ez a rohadt kandúr szórakozik.

– Ahogy szeretem – szakítja meg végre a szemkontaktust, én pedig, amilyen gyorsan csak tudok, iszkolok a kávégép felé. Míg várom, hogy lefolyjon a fekete ébresztő, a csillogó krómfelületben ellenőrzöm, van-e valami az arcomon, de semmit sem találok, ami kirívó lenne. Vörös lobonc, világos bőr, zöld szemek, enyhén szeplős arc, pisze orr, tiszta fogak, telt ajkak. Semmi különös, csak a szokásos Bora.

– Cseszd meg! – dünnyögöm kockacukrot pottyantva a csészébe. Öntök bele egy jó adag tejet is, ami hűvösebbé teszi. Felkavarom, mert tudom, hogy ezzel sem szeret vacakolni. Tény, hogy mindennap ő az utolsó, aki ide beteszi a lábát, és sokszor tűnik el, hogy ellenőrizze az épp folyó munkát valamelyik építkezésen, de mikor bent tartózkodik, még a cukor felkavarására sem pazarolja az idejét.

– Kérsz még valamit? – teszem le elé. Nem néz fel rám, és nem is köszöni meg, csak int a fejével, hogy hagyjam magára.

Marha jó munkaerő vagyok. Egy marhára megbecsült munkaerő – ismételgetem magamban, nehogy olyasmi szaladjon ki a számon, aminek munkanélküliség lenne a vége.

Visszamegyek az asztalomhoz, és belekezdek a napi rutinba. Hívásokat fogadok, majd irányítok át, papírokat rendezgetek, találkozókat egyeztetek, és a többi, ami ezzel jár. Néha oldalra nézek, és látom, ahogy Zsolt a tervek felett görnyedve koncentrál, vagy épp telefonál. Idegesen, jókedvűen, egykedvűen, de szinte folyton telefonál. Olyan gyönyörű férfipéldány lenne, de a viselkedése… Pfff.

– Bora! – szól ki, én pedig zavartan pislogok. Mióta bámulhatom? Ez mekkora égés.

– Tessék? – felelem, miután felocsúdtam. Tutira fülig pirultam, neki meg ott az a kárörvendő csillogás a tekintetében.

– Velem jössz! – löki magát hátra a székével lendületesen, majd feláll, és kiviharzik a kalitkából anélkül, hogy rám nézne vagy visszapillantana, elindultam-e utána.

Persze hogy megyek. Ilyen szívhez szóló kérésnek ki tudna ellenállni? Gyorsan szedem a virgácsaimat, hisz neki hosszú és feltehetően izmos lábai vannak. Szinte futva totyogok, mint kiscsirke a tyúkanyó mögött. Basszus, még a táskámat is a helyemen hagytam – beszélek újra magamban. – Mi lesz, ha a belső hangok egyszer észrevétlenül felszínre törnek? Az mekkora bukta lesz. Öröm lesz nézni, ahogy kirúgnak a cégtől, és kényszerzubbonyban csücsülök majd egy gumiszobában.

– Hová megyünk? – kérdezem már a földszinten, miközben Boginak intek, aki vigyorog, és obszcén mozdulatokkal utal arra, szerinte miért visz engem magával Zsolt. A szememet forgatom még a gondolatra is, hogy köztem és a kerek fenekű között intim kapcsolat legyen. Az teljesen kizárt! Az a teóriám, hogy amelyik pasi ennyire önző, az rossz az ágyban, mert csak magával tud foglalkozni. Még ott is. Bár, amennyi szexben van manapság részem, lehet, az is elég lenne, ha végre meztelenül látna egy férfi.

A forgalmas utcára érve jobbra indulunk el, a lakásommal ellenkező irányba, majd befordulunk az irodaház melletti egyirányú utcába, ahol egy sötétkék Nissan terepjárónál állunk meg. Zsolt zsebében kulcsot keres, és mielőtt elővenné, már kattan is a zár. A kilincsért nyúl, de megtorpanva visszanéz rám. Komolyan? Ha nem jövök utána, csak most esett volna le neki, hogy az asztalomnál ragadtam?! Ja, a cipő – döbbenek rá, milyen hangosan közlekedem.

– Ülj be! – kér olyan hangon, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne vele kocsikázni, mikor én még azt sem tudom, hová megyünk. Sőt, nemhogy nem utaztam még vele, de eddig a kocsiját sem láttam. Felhúzott szemöldökkel nézek vele farkasszemet, átfutom gondolatban a szerződésem tartalmát, ami a munkaköri leírásomra vonatkozik, végül beadom a derekamat, és beülök az anyósülésre. Azonnal indít, és már ki is tolja az autó elejét a forgalomba, nem törődve a hangos dudaszóval. A meleg beszorult a kis térbe, amitől máris elkezdek izzadni. Kézfejemmel törlöm le az izzadságot a homlokomról, de amint az elektromos ablak gombja felé nyúlok, ő megelőz. Teljesen leengedi mindkét oldalon az ablakot, a levegő simogatja a bőrömet, és az arcomba fújja a tincseimet, de egyáltalán nem bánom. A hajam így is, úgy is rakoncátlanul kunkorodik. Fogalmam sincs, meddig érne, ha nem lenne göndör. Sosem vasaltam még ki.

– Hová megyünk? – töröm meg a csendet kíváncsiságtól hajtva, bár most élvezem, hogy nem a légkondis irodában ülünk. Nem viselem jól a légkondicionálót. Benáthásodom tőle, a szemeim begyulladnak, a torkom megfájdul. Szívesebben ülök kereszthuzatban. Attól soha semmi bajom.

– A külvárosi raktárépülethez, amit két hete kezdtünk el felhúzni. Elég szépen halad az építkezés, de ellenőrizni szeretném, hogy a megfelelő helyen állnak-e az oszlopok, mert pár centi csúszáson elhasalhat az egész. Igaz, hogy nem lesz épp szemrevaló, hisz beton és fém az egész épület, de amit kiadunk a kezünkből, az legyen tökéletes.

Bólintok. Csak akkor beszél ilyen hosszan, ha a munkájáról, a hobbijáról mesél, és ilyenkor szeretem hallgatni. Teljesen más lesz a tónusa, a hanglejtése… De akkor is egy pöcs!

– Sosem vittél még magaddal. Most miért kellek hozzá? – kérdezem meg kis idő után. Épp ekkor parkolunk le az építkezés mellett, egy öreg, legalább 35 méteres tölgyfa alatt. Ahogy felnézek a dús levelű lombkoronára, eszembe jut, hogy a nagymamám ennek a fának a gyenge kérgéből készített főzetével enyhítette a gyerekkori ekcémámat, ami ma már alig-alig jelent gondot.

– Hogy figyelj és tanulj – válaszol tömören Zsolt az előbbi kérdésemre, majd további magyarázat nélkül kiszáll a kocsiból, és a csomagtartóból előhúz két védősisakot.

– Muszáj? – húzom el a számat, mikor felém nyújtja az egyiket, pedig tudom a választ. Elveszem, mielőtt ő tenné a fejemre, így van esélyem valamennyire alágyömöszölni dús hajkoronámat. Ezúttal megvár. Hozzám igazítja a lépteit, folyamatosan magyaráz és mutogat. Minden idegszálammal figyelek, mert érdekel az építkezés, igaz, fogalmam sincs, miért kellek ehhez én. A tervrajzok fölé hajolunk, gépek közt lavírozunk, mérünk, vizsgálódunk, és mindebbe bevon engem is. Úgy beszél velem, mint egy tanítvánnyal. Néha még egymásra is mosolygunk. Most kevésbé utálom, és ez üdítő változatosság.

Nagyjából két órát töltünk az építkezésen, és többet tanulok ezalatt, mint az alatt az idő alatt, amit a négy fal között töltöttem. Zsolt profi, mindenhez ért, ami az építőiparral kapcsolatos, így már én sem tekintem annyira léha aranyifjúnak. Van egy olyan sanda gyanúm, hogy ő maga is dolgozott már építkezésen, máskülönben hogyan tudná ilyen pontosan, milyen betonvasra vagy áthidalóra van szükség?

A visszafelé úton újra beáll a csend, ami ezúttal rettenetesen zavar. Olyan könnyen hozzá lehet szokni a jóhoz…

– Most veszed ki az ebédidődet? – töri meg a hosszú csendet, leállítva az autó motorját ugyanabban az utcában, ahonnan elindultunk. Nem szállok ki azonnal, inkább felé fordulok. Látni szeretném, most melyik énje tette fel ezt a kérdést. Az, akit eddig ismertem, vagy aki előbújt belőle két órácskára? Nézem a szemeit, a keskeny arcát, a simára borotvált bőrét, aztán újra a szemeit, és már tudom, hogy az a kis idő csupán csak pillanatnyi közjáték volt. Már visszakaptam a régi főnökömet. Ugyanolyan távolról néz rám, mint órákkal ezelőtt, ahogy mindig is tette. Megint egy apró porszemmé váltam a szemében az élet nagy gépezetében. Ez fáj. De vajon miért?

– Igen, csak beszaladok a táskámért – kapom el róla a tekintetem, és már pattanok is ki a kocsiból. Legszívesebben meg sem várnám. Egyedül akarok lenni, mert teljesen összezavart, mégis megvárom, igaz, nem nézek rá. Ezúttal nem kell loholnom utána. Az irodába menet nem olyan sürgős számára, mint a szabad levegőre menekülés. Legalábbis én így látom. Azt, hogy ő mit gondolhat, arról halványlila gőzöm sincs. Hogy a túróba lehetséges, hogy őt kikerülik a körülöttünk lévő emberek, míg engem legalább tízen meglöknek? A magasság miatt lenne? Én 167 centi vagyok, míg Zsolt szerintem 190 körül, ami felettébb praktikus, hisz létrára sincs szüksége, hogy kifessen egy szobát vagy leemeljen valamit a legfelső polcról, míg ezekhez nekem minimum egy szék kell.

Az ajtónál udvariasan előreenged. Kicsit meglepődöm, de nem mutatom ki. Ez lenne az alap, de nála sosem lehet tudni…

– Ha visszaértél, gyere egyből hozzám. Sok dolgunk lesz – közli tárgyilagosan már az irodában, és magára zárja a kalitkája ajtaját.

Magamhoz veszem a táskámat, és újra megteszem lefelé az utat a lépcsőn. Bogi már felkészülten vár rám. Mindennap együtt ebédelünk a sarki étteremben, ahol elég jó áron adják a meglehetősen nagy adag ételt.

– Na, mi volt? – támad le Bogi már az ételeket vizsgálgatva. – Romantika ezerrel, vagy csak feldobott a kocsija motorháztetőjére?

– Megbolondultál? – hűlök el, és megtorpanok a sorban, amitől az utánam következő férfi nekem ütközik. Nem győzök bocsánatot kérni, miközben az arcom ég attól, amit hallhatott. Bogi sosem fogja vissza magát, mint ahogy én sem tettem régen, de azok az idők elmúltak. Ahogy Péter mondja sokszor, „Mindenkinek fel kell nőnie”. Én azt hiszem, nem felnőttem, inkább láthatatlanná, beletörődővé váltam.

– Bocsi – suttogja a barátnőm, de látom, huncut arcát nézve, hogy abszolút nem bánja. Sőt! – Csók volt, vagy azonnal átnyújtotta neked a lompost? – folytatja zavartalanul, picit csendesebben. Én paprikavörös fejjel csoszogok mögötte, ő pedig lazán mustrálja a kínálatot.

– Túl sok pajzán könyvet olvasol – válaszolom rá sem nézve. – Egy adag rizses húst kérek – szólok immár a helyes pultos sráchoz, aki mindig hatalmas adag étellel jutalmaz, pedig nem vagyok sovány. Ha már itt tartunk, molett sem vagyok. Teljesen átlagos az alakom.

– Mással szolgálhatok még? – kérdezi, és a hatás kedvéért egy kacsintást is megereszt. Tényleg szemrevaló férfi, de nem mozgatja meg a fantáziámat. Azért egy mosolyt küldök felé, fejemmel nemet intve. – Honnan jön ez a sok baromság, ami a szádon kibukik? – hajolok Bogi füléhez, amíg a savanyúságok felé araszolunk. A céklát nézegetve eszembe jut, milyen jól menne a színe az arcomhoz. Talán azt kellene választanom.

– Zsolt nem szokott szarozni. A nyakamat rá, hogy megvolt neki már fél Magyarország – von vállat, és levesz egy adag csemegeuborkát. – Megfelezzük?

– Zsoltot? – kerekedik ki a szemem. Bogi hahotázni kezd, én viszont tök idiótának érzem magam. Hátrasandítok, mennyit hallott ebből az az ismeretlen, akivel karamboloztam az előbb, de semmi jelét nem látom, vagy egyszerűen csak nem izgatja két lökött tyúk ilyenfajta csevegése.

– Az ubit, te piszkos fantáziájú – nevet fel hangosan Bogi.

– Ja, hogy a… basszus – vörösödök el még jobban. – Meg, persze. – Ezzel el is dőlt a cékla sorsa, ami nem is baj, mert már az a szerencsétlen savanyúság is sápadtabb, mint én. Mázlija van.

– Sütit? – nézegeti a desszertkínálatot a barátnőm. Marha jól néznek ki, de most nem érzek egyikre sem vágyat. Megrázom a fejem, és a francia krémest a tálcájára helyező Bogit a kasszához tolom. Alig várom, hogy leüljünk, és ne legyenek ezek az idegen emberek az aurámban.

Az étteremnek kinti fedett terasza is van. Néhány asztal áll odakint piros kockás terítővel, a székeken is ugyanilyen huzatú párna van. Körben örökzöldek sorakoznak műanyag dézsákban, és a fakorlátra egynyári virágokat akasztottak. Egy olyan asztalhoz telepedünk le, ahová egy kicsit besüt a nap. Bogi a megrakott tálcával, én pedig az árva rizses húsommal. Nem értem, hová kerül a barátnőm által elfogyasztott töméntelen mennyiségű étel, mert az tuti, hogy a testében nem marad. Olyan, mint egy botsáska. Egy rockernek öltözött botsáska. Dögös, rocker botsáska. Máshogyan nem tudnám jellemezni.

– Téged sem döntött még meg – térek vissza valamiért Zsolthoz. Bogi kezében megáll a villa, eltöpreng, majd felém bök vele.

– Ez igaz. Lehet, hogy nem szereti a tetovált nőket, de igazság szerint engem is zavarna, hogy férjem és gyerekeim vannak – von vállat, és tovább lapátolja a szájába a krumplipürét. – Ámbár – kiált fel, mire én kis híján leesem a székről ijedtemben – láttam már az Icussal. Mármint nem konkrétan azt láttam, de érted… És Icusnak szerintem még a segge is ki van varrva. Meg volt az a pénzügyis csaj. Tudod, az a szőke bige. Na, annak a cickója felett repkednek a bogarak.

– Pillangók – javítom ki kuncogva, de nem is figyel rám. Neki a pillangó is bogár. Nála nem érvényes a „Nem minden rovar bogár, de minden bogár rovar” alapelv. Minden, ami repül, mászik, kitines, toros, soklábú, szarvval rendelkezik, ízeltlábú, vagy csak pici, és hasonlít bogárra, az bogár. Ennyi. Remélem, nem ő segít a gyerekei biológiaházijában, mert akkor nagy bajban vannak.

– Meg az a csaj, aki két hétig bírta nálunk. Meg alatta… – röhög fel kajánul. – Ja, és az a…

– Oké, értem – állítom le. – Mindegy a karótnyeltnek, hogy van-e tetkó vagy nincs – summázom.

– Ja, tök mindegy – csámcsogja Bogi. – Most avass be, mi a túrót csináltatok órákig, ha nem kufircoltatok?

– Építkeztünk – mondom, miközben tudom, ezt is ki fogja forgatni.

– A betyárját! – rikkant, én meg már körbe sem nézek, vajon hányan kapták felénk a fejüket a hangjára. Ha Bogi valahol megjelenik, garantált a hangulat. – Ez aztán a tempó! Ugorjuk át az udvarlást meg a többi szart, és lépjünk a családalapítás mezejére! – csap az asztalra lelkesen. Poharak csörrennek. Szerintem hamarosan ki leszünk innen tiltva. Innen is. Gondolatban megvonom a vállam, hisz megszoktam már a kedvenc helyeim elvesztését.

– Neked elgurult a pirulád – harapok bele a ropogós uborkába. – Elvitt az egyik folyamatban lévő építkezésre. Ennyi. Nem kell túlgondolni. Az meg, hogy ő meg én… pfff. Baromság!

– Minek? – döbben meg most először.

– Mit minek? – kérdezek vissza.

– Minek vitt el az építkezésre? Csapatépítő program volt, vagy te talicskáztad a sódert?

– Dehogy, csak… Mit tudom én, hogy minek – fejezem be az evést, és teli gyomorral hátradőlök. Még meg kell várnom, hogy Bogi magáévá tegye a krémest. Addig pihenhetek.

– Lehet, hogy éjjel elmegy érted, és belebetonoz az alapba. Tudod, mint az a barom feleséggyilkos – csettintget a megfelelő nevet keresve.

– Kőműves Kelemen – segítem ki.

– Az-az! – csapja össze tenyerét. – Az az idióta Kelemen. Azt mondta, asszony kell a házba, és kinyírta a bigét. Ha engem kérdezel, az a csóka hülyébb volt, mint egy naposcsibe. Nem lett volna elég, ha csak vesz a nőnek egy kényelmes kanapét, egy tévét, előfizet valami főzőműsorra, és hagyja szerencsétlent pihenni? Úgy is bent van a házban. De neeeem. Ez a fazon fogta, és bebetonozta. Szerintem szeretője volt, és csak meg akart szabadulni a feleségétől. Miért nem adta be a válást? Lehet, hogy a nő is meg akart szabadulni tőle. Ennek ellenére az ő szájából nem csúszott ki olyan, hogy férfi kell a veteményesbe vagy akárhová. – Ahogy ezt a kezeivel hadonászva, szemléletesen előadja, nekem is nevetnem kell. A mellettünk ülő idősebb úr rosszallóan pillant felénk, de nem érdekel. Olyan jó nevetni, és olyan nagyon kevés alkalommal fordul elő mostanában, hogy nevetek.

– Besavanyodtam? – kérdezem komolyan Bogitól a következő percben, akinek szintén lehervad a mosoly az arcáról, és töpreng, mit válaszoljon. A választ tudom, de most szeretném a legjobb barátnőm szájából is hallani. Ő kegyetlenül őszinte tud lenni, ha kell, és ezt tisztelem benne. Péter mellett megtanultam értékelni az őszinteséget.

– Totálisan – vallja be. Rosszulesik, de ezért nem haragudhatok rá. Ő legalább sosem ver át. – De szerintem még nem vagy reménytelen eset – kacsint rám, hogy jobb kedvre derítsen.

– Meg sem vártatok? – robban be mellénk Zita, vagy ahogy ő hívatja magát, Zitus. Kozmetikus Zitus. Szerinte így sokkal jobban hangzik a neve. Egy ideig hadakoztunk a bugyuta név ellen, próbáltuk észhez téríteni, de semmi esélyünk nem volt. Onnantól kezdve, hogy elvégezte a tanfolyamot és elkezdett dolgozni ebben a szakmában, ő lett Kozmetikus Zitus. Szófosásos Kozmetikus Zitus. Élénk, feltűnő személyiség. Folyton változó hajszín, testékszerek tömkelege, melltartó állandó hiánya, köldökvillantós topok jellemzik…

– Mondtam, hogy sietek – töm be fél fej paradicsomot a szájába beszéd közben. Legújabb heppje a vegán étrend. Csak és kizárólag zöldségeket, gyümölcsöket eszik, pedig télen még a pacalpörköltet lapátolta befelé egy közös karácsonyi összeröffenés alkalmával. Egy hónapja viszont ő lett Antihúsos Kozmetikus Zitus, akitől rettegnek a fák, bokrok.

– Nem kapkodtad el – ellenkezik vele Bogi, aki már a krémest is eltüntette, és most elégedetten a kóláját kortyolgatja.

– Feltartott egy rakás gennyes pattanás – mondja úgy, mintha ez lenne a legtermészetesebb beszédtéma ebéd közben.

– Pfuuuj – köpi vissza Bogi a kólát a pohárba undorral az arcán. – Igazán kösz. Inkább jöttél volna akkor, amikor már itt sem vagyunk.

– Most mi van? – nyújtja el nyávogva szavait Zitus. – A pattanás nekem olyan, mint neked felvenni a telefont a puccos pultod mögött – veszi kezébe a következő áldozatát, egy szerencsétlenül remegő sárgarépát.

– Attól nem megy el az étvágyam – morgolódik Bogi távolabbra tolva a kóláspoharat.

– Ha annyi fellengzős seggfejjel kellene nap mint nap bájcsevegnem, bizony, még ezt a guszta grillezett cukkinit sem enném meg – tűzi villájára a ráncos tökfélét, ami nekem maximum köretnek felelne meg. – Amúgy meg – csámcsog jóízűen, amitől feláll a szőr a hátamon – miért vágtatok olyan fancsali képet, amikor megjöttem?

– Azt taglaltuk, milyen szinten vagyok besavanyodva – válaszolom meggondolatlanul. Visszaszívni már késő, pedig szívesen megtenném.

– Hát, cicám, kurvára. Pont, mint egy pókhálós suncijú feleség, ami részben helytálló, mert olyan rég nem bújt a combjaid közé az a barom, hogy tutira visszanőtt a szűzhártyád. De nézd a jó oldalát, ha egyszer végre kifogsz egy pasit, aki meg is érdemel, szűzen mehetsz férjhez – hadarja egy szuszra vulgárisan és kőkeményen a színtiszta igazságot. Monológja után megfagy a levegő. Nem haragszom rá. Hogy is haragudhatnék? De a mondandója letaglóz, a székhez szegez. Keményen az arcomba tolja, amit eddig is sejtettem, viszont a kép csak most válik teljesen tisztává. Eszembe jut, milyen voltam régen, és milyen vagyok most. Erő kell ahhoz, hogy visszatartsam a könnyeimet és feltápászkodjak. Zita a salátalevelek között válogat, Bogi együttérzéssel a szemében néz fel rám. Lassan tolom be a székem a helyére, a csikorgásra Zita értetlenül kapja fel a fejét.

– Most meg mi bajod? Az igazságot akartad.

– De nem ilyen tahó módon – szidja le Bogi, aki szintén feláll.

Remegő lábakkal, lassan indulok el az iroda felé Bogival a nyomomban. A déli tömeg szétválik előttem, és utat enged az emberi roncsnak, aki csak tompán érzékeli a külvilágot. Akár az eső is szakadhatna, most az sem érdekelne. Rezignáltan lépek be a munkahelyemre, ahol eddigi néma kísérőm megérinti a vállamat.

– Jól leszel? – kérdezi gyengéden. Amilyen vicces és nagyszájú tud lenni, most olyan együttérző. Igazi jó barát, akit sosem szeretnék elveszíteni.

– Persze. Nincs semmi baj – nyugtatom meg kegyes hazugságommal a lépcső felé menetelve. Most sokkal nehezebb felfelé az út, mint eddig bármikor. Szinte fizikai fájdalom minden egyes lépés a kihalt lépcsőházban. Mielőtt a helyiségbe nyitok, szükségem van néhány percre, hogy helyreálljon a légzésem és a pulzusom. Nyilván nem a testi erőnlétem csappant meg, hanem a lelki. Eddig is pocsékul éreztem magam a bőrömben, de most…

– Bassza meg – mondom ki hangosan, és benyitok a szinte teljesen üres szobába. A legtöbben ilyenkor veszik ki az ebédszünetüket. Az a két ember, aki bent tartózkodik – Zsolt és Pisti, az egyik tervező –, fel sem néz jöttömre, és ez most áldás. Már majdnem leülök a helyemre, amikor Zsolt kiszól a kalitkájából. Ezek szerint észrevett, csak éppen nem voltam olyan fontos, hogy emiatt odavakkantson nekem valami köszönésfélét.

– Bora, bejönnél? – Tudom jól, ez nem kérdés, hanem utasítás.

Ez is több, mint a semmi. De belehalnál egy kis emberségbe, seggfej?

– Persze – ejtem ki ezt a szót úgy, hogy benne van egy rakás keserűséggel kevert gúny, ami meg is hozza a kívánt hatást. Kikerekedett szemmel, de felnéz, majd a szemei összeszűkülnek, és az arcomat vizslatják. Most akkora lecseszést kapok, hogy azt nem teszem zsebre.

– Szarul nézel ki. – Ennél kíméletesebben nem is közölhette volna a nyilvánvalót.

– Kösz – vakkantom oda.

– Ha beteg vagy, menj haza, mert nem szeretnék elkapni semmit.

– Nem vagyok beteg – szűröm a fogaim közt. Legszívesebben képen törölném, de visszafogom a bennem szunnyadó forrongást, mert kell az állás. A hasznos munkaerő nem húz be a főnökének. Még akkor sem, ha az egy tahó, akinek a tehenek közt lenne a helye, hogy naphosszat kérőddzön egy legelőn. Igen, azt hiszem, ez pont testhezálló feladat lenne számára. A gondolatra, ahogy a magas, virágokkal tarkított fűben térdel, mosolyra görbül a szám, majd megállíthatatlanul tör ki belőlem a nevetés. Ő döbbenten figyel, míg én a könnyeimet törölgetem. Valahol a felénél az őrült sírás átvált fájdalmas zokogásba, amit még annyira sem tudnék megállítani, mint az előbbit. Lerogyok az egyik, vendégeknek fenntartott székbe, és arcomat a tenyerembe temetem. Rohadt megalázó pont előtte összeomlani, de nem tudok ellene tenni semmit. Hallom, ahogy csukódik a kalitka ajtaja, lehúzza a bambuszrolókat, majd a térdemen landol egy doboz papír zsebkendő. Egyik kezemmel kiveszek egyszerre vagy ötöt, és csöppet sem nőiesen, hangosan trombitálva kifújom az orrom, majd jöhet egy újabb adag az arcom letörléséhez, mert a könnyeim nem akarnak elapadni. A félhomályos szobában csak az én vinnyogásommal vegyes hüppögésem hallatszik. Nem merek felnézni, mert kurvára gyötör a szégyenérzet, de tudom, hogy Zsolt engem néz az asztal másik oldaláról. Nem jön közelebb. Szerintem nem igazán tud mit kezdeni az érzelmek eme széles palettájával, amiből bemutatót tartok az ő és a magam szórakoztatására.

Pár perc után kezd csillapodni a sírás, így előveszem a jól bevált módszerem, a lassú lélegzetvételt, amitől szépen, fokról fokra megnyugszom. Még egy utolsó orrfújás, arctörlés, és elapadnak a könnycsatornáim. Szégyenkezve nézem a kezemben gyűrögetett ázott zsebkendőtömeget, és fogalmam sincs, mit hozhatnék fel mentségemül a főnököm előtt.

– Vége? – szólal meg helyettem. Válaszul bólintok, de még mindig kitartóan nézek lefelé. Nem akarom látni, mit váltottam ki belőle az előbbi spontán akciómmal. – Akkor dolgozzunk! – böki ki határozottan, és egy jegyzetfüzetet tol át az asztalon, tetején tollal, amiért baromira hálás vagyok ennek az érzéketlen töknek. Nem faggat, nem kérdez. Olyan gördülékenyen siklik át a munka terepére, mintha nem is lett volna jelen mindvégig, míg én elveszett nőiességemet sirattam. A zsebkendőket gombóccá gyúrva a szemetesbe hajítom, és kezdődhet a jóleső munka.