Keresd a szerző ajándék novelláit:

https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A regényben megjelenő karakterek és események
a szerző fantáziájának szüleményei.

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Meghasadt valóság, 2018

Copyright © Ludányi Bettina

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Bardi Erzsébet

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5929-61-8

PROLÓGUS

Egyesek szerint a tudás áldás, mások szerint átok. Szerintem egy kicsit mindkettő. Attól függ, milyen lábbal kelek fel reggel, és mennyire mélyen issza belém magát a sötétség: felszíni csíra csupán, amelyet még időben ki lehet tépni, vagy egy gyökeret eresztett élősködő növény, amely elszívja belőlem az életet – ha hagyom.

Szerettem volna megérteni, mi húzódik az abnormális, őrült magatartás mögött. Éveket szenteltem arra, hogy tanulmányozzam a gyilkosokat, a sorozatgyilkosokat és a legveszélyesebb személyiségtípusokat, legtöbbször azonban csak falakba ütköztem. El kellett telnie egy kis időnek, hogy felnőjek ehhez a kutatáshoz. Hogy megtanuljam objektíven, szelíd kíváncsisággal, ítélkezés nélkül szemlélni a helyzetet. Ám nem ez volt a legnehezebb feladat. Ugyanis, ha az életedet az emberi gonoszság tanulmányozásának szenteled, és nem figyelsz oda, elkezdesz sorvadni. Mert rágni fog belülről. Alattomosan. Észrevehetetlenül. Arra eszmélsz, hogy az életkedved egyszer csak elpárolgott. Nem emlékszel, mikor és hogyan történt, csak azt tudod, hogy egyre nehezebb reggelente kinyitni a szemed.

Elszívja belőlem az életet – ha hagyom.

Meg kellett erősödnöm a feladathoz. Hisz olyan kérdésekre szerettem volna megtalálni a választ, amelyek egy átlagember számára túlságosan gyomorforgatóak.

Hogy sikerült-e?

Győződj meg róla a saját szemeddel…

I. RÉSZ

DAISY

„Hamar rá fogsz jönni, hogy a szépség csak a bőr
felszínéig tart; a mocsok viszont csontig hatol.”

Christina Lauren

1. FEJEZET

„Börtönben nem a bűnösök ülnek, hanem a vesztesek.”

Aranyélet című sorozat

A férfi nyugodt.{1} Süt róla a magabiztosság. Mintha nem érdekelné, hogy akár börtönbe is kerülhet. A testbeszéde alapján domináns alkat, elég bátor ahhoz, hogy szembemenjen a törvénnyel. A fejét felszegi, a vállát lazán tartja, az arca kiismerhetetlen. Tudja, hogy bár elég bizonyíték szól ellene, nem a rácsok mögött fog megrohadni. Ebből, na meg a tényből, hogy valószínűleg azért adta fel magát, hogy lefoglalja a rendőröket, míg a társai elmenekülnek, arra következtetek, hogy nem ez lenne az első alkalom, hogy valamilyen módon megússza a letartóztatást. Már meg sem lepődöm. A bűnözők minden helyzetből képesek kivágni magukat. Főleg, ha szervezetekbe, bandákba tömörülnek, és nem magányos farkasként járják a várost. Talán ő is ezért ilyen hidegvérű. Lehet, hogy valahol, valaki csak arra vár, hogy a nagyfőnök parancsainak eleget téve akcióba lépjen, és kimentse innen. Tudniillik a legnagyobb bandákban igen erős a falkaszellem; az erő a közösség összetartásában rejlik.

Hogy honnan tudom ilyen biztosan? Mindent megfigyelek, és levonom a következtetéseket. Ez a munkám. Ezt várják el tőlem a rendőrségnél. Gyilkossági tanácsadóként éleslátással és nagyfokú érzékenységgel kell rendelkeznem, mert ha csak egyetlen apró részletet is figyelmen kívül hagyok, egy emberélet lehet a hibám ára. Mint annak idején. Bár akkor még csak egy gyerek voltam…

Belekortyolok a kávémba, közben le sem veszem a férfiról a szemem; az álla erős vonaláról, szeme világos íriszéről, amely már akkor beszippantott, amikor először belenéztem, a különös tetoválásairól, amelyek kusza összevisszaságban kanyarognak a kezén. Figyelem a szája ívét, a szeme villanását, a pólója alatt duzzadó izmokat, és próbálok valami kivetnivalót találni benne. Bár elég nehéz egy 180 centiméter magas, 90 kilós, tetőtől talpig veszélyt sugárzó fickóban hibát találni. Egy pillanatra elkalandozom, és azon kezdek el gondolkodni, hogy vajon meddig érnek le azok a tetoválások, amelyek vége a nyakánál lóg ki a pólója alól.

Lesütöm a szemem, és lassan megrázom a fejem.

Tiszta hülye vagyok – korholom magam. Talán a kialvatlanság teszi. Vagy a stressz.

Bár nehéz figyelmen kívül hagyni, mennyire vonzó férfi a meglehetősen katonás, határozott megjelenésével, nekem mégis muszáj lenne. Vagy legalábbis meg kellene próbálnom, hiszen nem véletlenül ül a kihallgatószobában. A falak szürkék, nyomasztóak, a fények hidegek, bántják a szemet, az ajtó fölött pedig egy Kijárat felirat világít zölden. Minden adott ahhoz, hogy az ember úgy érezze odabent, semmi esélye a törvénnyel szemben.

– Nos, Mr. Walsh – kezdi David Hurley nyomozó fennhéjázó és magabiztos hangon az üveg túloldalán. Mindig ezt csinálja. Szereti (és ki is élvezi), hogy ő van fölül egy ilyen helyzetben. Hogy uralkodhat másokon. Seggfej! – Ezek szerint ma ön volt a feláldozható bandatag? – Szavaiból fröcsög a gúny, testtartása laza; fél kezét a zsebébe csúsztatja, hátradőlve ül a széken. Másik kezében toll, előtte az asztalon néhány papír fekszik, amelyet az érkezése után gondosan elrendezett maga előtt.

A társa, Amelia West nyomozó a sarokban áll összefont karral. Csendben figyeli a kihallgatást, ám az arcvonásai nagyon is beszédesek. Ajkát éles vonallá préseli, szeme ellenszenvet tükröz. Nem tudom eldönteni, ki váltotta ki belőle ezeket az érzéseket: sem a bűnözőket, sem a társát nem csípi.

A férfi arcán halvány mosoly suhan át, ám nem válaszol. Már első ránézésre is méltó ellenfélnek tűnt Davidhez, és most, ahogy elnézem megvető és lekicsinylő pillantását, már teljesen biztos vagyok benne. Remélem, szétszedi ezt az önelégült majmot.

Tudom, nem kéne az ellenségnek drukkolnom, de ha egy olyan férfi áll a mi oldalunkon, mint David… Vannak jó pillanatai, a bajban valódi bajtársként viselkedik mindenkivel itt az őrsön, viszont az esetek kilencven százalékában egy tuskó barom. Még Ameliával is.

– Amikor a rendőrség lefülel egy üzletet, legtöbbször van egy tag, aki feladja magát, vagy akit gyanúba kevernek, hogy a többiek megússzák.

Nem kérdez, hanem kijelent. Elég ideje van a szakmában, hogy ilyen fogásokat tudjon. Már az apja és a nagyapja is nyomozó volt.

Mr. Walsh továbbra sem válaszol, és nem veszi le a szemét Davidről. Őt azonban nem hatja meg a hallgatása. Kihúzza a kezét a zsebéből, előredől, és összekulcsolja az ujjait az asztalon.

– Rengeteg lopott festményt találtunk abban a raktárban, ahol elkaptuk, úgyhogy ezt nem fogja megúszni. – Nyugodtan beszél, mintha a fickó már a markunkban lenne. Pedig ez egyáltalán nem biztos, még ha úgy is tűnik. A legtöbb bűnöző egy idióta, de vannak közöttük dörzsölt és okos fickók. Ahogy elnézem a férfi arcát, ő inkább az utóbbi csoportba tartozik. Hiszen ő és a társai képesek voltak úgy kirabolni egy jól őrzött épületet, hogy senkinek sem tűnt fel. A tulaj is csak másnap vette észre, amikor kinyitotta volna a galériát. Hatástalanították a biztonsági rendszert, így sikerült árnyként végrehajtaniuk a bűncselekményt.

A lopott festmények egyébként a 6. utcai Wally Workman Galériából tűntek el még a múlt héten. Ezeket sikerült Davidéknek visszaszerezniük a rajtaütésen. Kihallgattam, amikor beszámolt az ügyről a hadnagynak. Szerinte a raktár a külváros szélén csak átadópontként funkcionált. Egy logisztikai központja volt a feketepiacnak.

– Akkor miért kéne bármit is mondanom? – szólal meg végre Walsh markáns, érdes hangon. A tekintete még mindig nyugodt, a tartása továbbra is hanyag. Márkás cipőjéből és a Rolexből a csuklóján látszik, hogy nem egy kisstílű bűnöző. Rengeteget kaszálhat egy-egy munka során. Talán vezető? Vagy kisfőnök lehet?

A szemem sarkából a hadnagyra pillantok. Feszült. Nyugtalan. Amióta behozták a fickót, azóta egyfolytában ráncolja a szemöldökét. Vajon min gondolkodik éppen? A bűnszervezeten vagy a halottunkon?

Ha az utóbbin, azt megértem, nekem is pont amiatt nem volt erőm reggel kikelni az ágyból, hiába szöktek be a vidám napsugarak a függöny résein, és lejtettek táncot a takarómon. Kinyomtam a telefonom ébresztőjét, és percekig csak bámultam a plafont. A húgom, ha ott lett volna, rég megfedd, majd rám ripakodik, hogy talán ideje lenne elindulnom, ha el akarom érni az eligazítást. Ő mindig is kötelességtudó és pontos volt. Én csak akkor, ha megerőltettem magam. Úgyhogy ezt tettem most is: kimásztam az ágyból, és rohantam be a rendőrőrsre. Pedig nem is volt rá szükség: behozták a férfit, az eligazítás pedig elmaradt.

Veszek egy mély levegőt, lassan kifújom, és próbálom visszaterelni a gondolataimat az előttem zajló kihallgatásra. Szeretem a munkám. Tényleg. Néha azonban túl sok. Főleg, ha egy összetett gyilkossági ügy kerül terítékre.

Persze én még mindig jobb helyzetben vagyok, mint a rendőrség, akiket mindenféle csip-csup ügy miatt képesek kihívni. Arról nem is beszélve, hogy a 6. utcai bulinegyed lövöldözései miatt minden hétvége helyszíneléssel telik. És mindig ugyanaz a nóta: a fiatalok berúgnak, előkapják a stukkert, és elpufogtatnak pár golyót. Ennyit a legális fegyverviselés előnyeiről…

– Mit gondolsz? – teszi fel a kérdést a hadnagy, ám nem fordul felém. Két tenyérrel támaszkodik az előttünk álló asztalon, közben le sem veszi a szemét az üveg túloldalán lévő jelenetről. Úgy tűnik, a vallatást nem koronázza siker. A férfi egyre önelégültebben vigyorog, és eszében sincs együttműködni velünk. Legbelül egy kicsit boldog vagyok, hogy Davidnek beletörik a bicskája a feladatba, de aztán újra eszembe jut, hogy miért is keltem fel ma reggel.

– Azt, hogy lenne fontosabb dolgunk is – mondom ki a véleményem kertelés nélkül. Nem azért, mert a hadnaggyal régóta baráti a kapcsolatom, hanem mert egyébként sem rejtek semmit véka alá. A húgom erre mindig azt mondta, mikor kicsik voltunk, hogy megtanulhatnám befogni a számat, mert csak bajom származik abból, ha egyszer kinyitom. Akkor az volt a mentségem, hogy makacs gyerek vagyok, ám az évek múlásával sem lettem engedékenyebb; egy makacs gyerek felnőtt kiadásává értem. De ez a munkával jár. Itt tökösnek kell lenni, különben úgy eltipornak, mint egy apró kis bogarat, jó alaposan, többször áthúzva rajtad a cipőjük talpát, hogy biztosan elkenődj a padlón, és többé ne legyél képes felkelni.

– Sejtettem, hogy ezt fogod mondani. – A hadnagy felegyenesedik, és rám emeli világos tekintetét. A haja lassan teljesen őszbe fordul, és a nyugdíj is vészesen közelít, ő mégis mintha megállíthatatlan lenne. Hát igen… aki ehhez hasonló munkát végez, az sosem képes leállni. Ezerszer elmondta, hogy biztosan nyit majd egy magánnyomozó irodát, mert képtelen lenne otthon ülni, és újságot olvasni azzal a tudattal, hogy ennyi mocsok van a városban.

– Akkor miért kérdezted? – Felvonom a szemöldököm, és a fülem mögé igazítok egy kósza göndör hajtincset.

– Mert érdekel a véleményed. – Zsebre dugja a kezét, és visszanéz a férfira. – Tudom, hogy szerinted ez csak időpocsékolás.

– Így van!

Kiiszom a papírpoharam tartalmát, és leteszem az asztalra. Jobban szeretem a sarki kávézóból beszerezni a muníciót, mert az legalább iható. Az itteni feketéről ez nem mondható el.

– Olyan régóta szeretnénk elkapni ezt a bandát – folytatja, mintha meg sem hallotta volna a kijelentésemet. – Nem véletlenül hívják magukat Fantomoknak.

Nem tudom megállni, hogy ne forgassam a szemem. Egy gyilkos van szabadlábon, könyörgöm! Ráadásul nem is akármilyen!

– Ez a banda az árnyékban működik – nézek fel rá. – A gyilkosok pedig itt vannak a fényben.

– Meg fogjuk találni – közli egyszerűen. – De tudod, hogy a rendőrségnek minden ügyet ki kell vizsgálnia, nem csak azokat, amelyekben gyilkosság történt. A kihallgatás után megtartjuk az eligazítást. Úgyis vissza kell menni a helyszínre, és még a labor sem végzett a vizsgálatokkal. Az előzetes boncolási jegyzőkönyvről meg ne is beszéljünk.

– Tessék? Mit tökölnek ennyit? – csattanok fel.

– Még csak néhány órája…

– Nem – vágok a szavába. Képtelen vagyok visszafogni a torkomat fojtogató dühöt, amely mögött félelem bujkál. Persze ezt eszem ágában sincs megosztani vele. Se senkivel. – Már néhány órája. – Az első szót nyomatékkal ejtem ki.

– Daisy! – fordul felém, ajkáról gondterhelt sóhaj száll fel. – Se szemtanúk, se telefon, se iratok. Muszáj megvárnunk a halottkém jelentését.

– Valóban? Szerintem viszont mindketten tudjuk, hogy ez nem egy sima gyilkossági ügy. Te is láttad a módszert, amivel végeztek a férfival. Ráadásul Davidnek semmi esélye. – Az üveg felé mutatok. – Nem tudja szóra bírni. És Ameliának sem fog sikerülni.

A fejemet ingatva kapom el róla a tekintetemet, ő pedig nem felel. Hülyeségnek tartom ezt a bandafelszámolást. Úgysem lehet mindenkit börtönbe csukni, és amíg egy tag is szabadlábon van, idő kérdése, hogy újra szerveződjenek. Ezzel szemben van egy holttestünk, amit egyelőre nem tudunk hova tenni. A helyszínelés nem hozott semmi eredményt. Nem ez az első ilyen eset, most mégis jobban dühít, mint máskor.

Fújtatva figyelem a férfit az üveg túloldalán, és legszívesebben otthagynám a kihallgatást. Csak az időt húzzuk! Így gondolom egészen addig a pillanatig, amíg fel nem fedezek valamit a gyanúsítotton: ahogy oldalról beletúr a hajába, előbukkan egy apró fantommaszk, amit a bal füle mögé tetováltak. Ekkor nyer értelmet mindaz, amit a hadnagy mondott.

Rátámaszkodom az asztalra, ahogy korábban ő is, és közelebb hajolok az üveghez.

– Fantom – suttogom magam elé, közben összeszűkült szemekkel koncentrálok. A hangok elhalnak körülöttem, én pedig száguldó gondolataim között találom magam. Arcul csap a felismerés.

Számos banda működik a városban, és mindegyiknek megvan a saját körzete. Windsor Park, Mueller, Kelet-Austin, Tarrytown, és még sorolhatnám. Az egész városban ott vannak.

Volt korábban egy besúgónk, aki most valahol Európában él új személyazonossággal. Ő tartott gyorstalpalót nekünk bűnözésből. Tőle tudjuk, hogy melyik banda melyik városrészen üzérkedik, milyen hierarchiával bír, illetve mivel foglalkozik. Van, amelyiknek csak a prostitúció és a drogok számítanak, míg másnak óriási, kiterjedt hálózata van. Ilyenek a Fantomok is. Az ő fő területük a Travis Heights, a South Lamar, ahol én is lakom, illetve a Barton Hills. Ez utóbbi az a városrész, ahol tegnap éjjel megtalálták a holttestet.

Persze mindenhol vannak embereik, szinte az egész városban jelen vannak, és sosem tudhatod, hol futsz össze egy Fantommal. Néhány éve még a rendőrségbe is sikerült beépülnie egynek, akit végül szerencsésen lefüleltek. Éppen jelentett a főnökének, amikor rajtakapták. Óvatlan volt, kezdetben mégis átvert mindenkit.

– Talán eszedbe jutott valami? – kérdezi mögöttem a hadnagy, én azonban nem válaszolok rögtön. Az agyam úgy dolgozik, mint egy gép; próbálja összerakni azt a pár információmorzsát, amit eddig sikerült megtudnunk.

El kell kapnunk a gyilkost! Csak ez jár a fejemben, és nem azért, mert a módszer, amivel elvágta az áldozata torkát, túl ismerős volt, hanem mert minden gyilkosnak rács mögött a helye. Ezért szegődtem a nyomozók mellé. Ez a feladatom, nem pedig az, hogy holmi bandákat kergessek.

Felegyenesedek, és a hadnagy szemébe nézek.

– Vádalkut kell kötnünk vele.

A kijelentésem határozott, a szemem mégis kérlelő.

– Tessék? – emeli fel a hangját. Látszik az arcán, hogy fogalma sincs, hogyan jutottam erre a megoldásra.

– A Fantomok egyik törzshelye az a városrész, ahol a holttestet megtalálták. Ráadásul ők a legnagyobb bűnszervezet a városban, ergo mindenhol ott vannak – hadarom. – Vádalkut kell kötnünk vele, különben nem fogunk egyről a kettőre jutni a holttestet illetően. Ők olyan információkat is megszereznek, amelyekért a rendőrségnek engedélyekért kell könyörögnie.

Végzések, parancsok, határozatok – a rendőrség rémálma. Volt már olyan ügyünk, ahol egy engedély miatt csúsztunk le az elkövetőről. Tudtuk, hogy bűnös, csak még nem volt közvetlen bizonyítékunk ellene. Mire megkaptuk a házkutatási parancsot, addigra kipucolta az otthonát, és felszívódott. Persze sietett, és nem volt túl alapos. A férfi egyébként gyerekeket molesztált, és eltette emlékbe egy-egy levágott hajtincsüket. Ezekből találtak mintákat a helyszínelők.

Hozzáteszem: nem sikerült elkapnunk. Teltek a napok, és hiába kerestük. Épp azon voltunk, hogy lezárjuk az ügyet, ám akkor – azt lehet mondani – csoda történt. A reptéri biztonsági szolgálatnak sikerült nyakon csípnie. Majdnem meglógott előlünk egy hülye engedély miatt. Tudom, hogy kellenek a szabályok, de túlságosan gúzsba kötnek minket.

– Még az is lehet, hogy van szemtanúja a gyilkosságnak. De ha neki is vaj van a füle mögött, akkor nem fog eljönni a rendőrségre, és valljuk be, ebben a városban elég sokan szerzik illegális dolgokból a jövedelmüket a válság óta.

– A helyszínelők és a halottkém… – kezdi, de én a szavába vágok ma már másodjára. A kollégáim előtt nem mernék megengedni hasonlót, de most csak ketten vagyunk a helyiségben.

– A helyszínelők szart sem találtak, a halottkém pedig egy olyan embert vizsgál, aki már nem fogja tudni elmondani, mi történt. Mindent meg kell mozgatnunk – győzködöm. – Ráadásul tudod, hogy bizonyos környékeken mennyire bizalmatlanok az emberek a rendőrökkel szemben. Még a kamerák felvételeit sem fogjuk megkapni.

Richard homloka ráncba szalad, rosszallóan pillant le rám. Lesütöm a szememet. Néha elszalad velem a ló. Túlságosan is. Főleg, ha kétségek gyötörnek.

– Sajnálom. Nem kellett volna félbeszakítanom.

– Tudom, hogy a végére akarsz járni ennek az egésznek. Hidd el, hogy én is, de a vádalkuhoz az ügyészség engedélye kell.

– Igen, tudom. Majd azt is elintézzük, de előbb le kell állítanunk Davidet. Ez nagy lehetőség. Miért nem látod be? Máskor is kötöttetek már alkut bűnözőkkel.

Csak egy tanácsadó vagyok, és nem valódi nyomozó. Még az alkalmazásomhoz is felkérés kell a rendőrkapitányságtól, amit persze a hadnagy mindig elintéz, ám néha úgy érzem, bennem sokkal nagyobb a hajlandóság arra, hogy minden követ megmozgassunk, mint a nyomozókban. Ha én nem harcolok minden erőmmel ezért az ügyért, akkor senki sem fog. Mert nekik ez csak egy újabb munkanap, nekem viszont az élet.

A hadnagy elgondolkodva mered rám, de nem szól egy szót sem. A fejemet ingatva fordulok sarkon, és rontok ki a folyosóra.

– Daisy! – szól utánam, de úgy teszek, mintha nem hallanám meg a szavait. A vádalku az egyetlen lehetőségünk arra, hogy előrébb jussunk. Ő is be fogja látni. Évtizedek óta van a szakmában, nem ez lenne az első alkalom, hogy egy bűnözővel működik együtt.

Muszáj tennünk valamit. Le kell lepleznünk a gyilkost – a kétségbeesés összeszorítja a torkomat. – Még azelőtt, hogy minden titkom napvilágra kerülne.

2. FEJEZET

„Az egyetlen halálos bűn az, ha az ember feladja.”

Stephen King

Kopogás nélkül nyitok be a kihallgatószobába, mindkét férfi és Amelia is azonnal rám néz. David bosszús, Mr. Walsh meglepett, Amelia arcán pedig halvány mosoly suhan át. Ő mindig jókedvvel szemléli, amikor forgószélként viselkedem. Ráadásul szereti látni, hogy az őrületbe kergetem a társát.

Egy másodperc törtrészéig elbizonytalanodom, ám mielőtt meggondolhatnám magam, a szó csak úgy kibukik belőlem.

– Vádalku – közlöm, mire David, a gyilkossági ügy vezető nyomozója úgy mered rám, mintha idióta lennék. Bár ő valószínűleg tényleg azt is gondolja rólam. Az arcát egy pillanat alatt önti el a pír, a szemében eszeveszett düh gyúl. Amelia szemöldöke a magasba szökik, érdeklődve figyeli társa reakcióját.

– Meg vagy húzatva, Daisy? – mondja összeszorított fogakkal David. Indulatosan felpattan a székből, és elém lép. Ránézek a nemrég behozott fickóra, aki kíváncsian mér végig, majd vissza a dühös kollégámra. Időközben a hadnagy is utolér, és int, hogy mindketten menjünk ki a folyosóra. Amelia a helyiségben marad a gyanúsítottal.

– Komolyan elment az eszed? – emeli fel a hangját David, amikor becsukódik mögötte az ajtó. Látszik, hogy nagyon el akarja kapni, bár szerintem több köze volt ehhez a fickó önelégült képének, mint az igazságnak. A férfiak valahogy sosem bírnak az indulataikkal.

– Meg kell találnunk egy gyilkost! – emelem fel én is a hangomat. Az együtt töltött idő alatt rájöttem, hogy vele máshogy nem lehet beszélni. Ha csendben, cincogáshoz hasonló hangon közlöd vele, mit akarsz, szarba se vesz. Nyomozóként neki elég nagy tekintélye van az őrsön, és ezt nem átalkodik kihasználni: mindenkivel bunkó és arrogáns. Főleg velem. Mivel a haragja irántam mélyen gyökerezik…

– És ugyan mi köze annak az ügynek a Fantomokhoz? – csattan a hangja. – Nem engedhetjük, hogy ilyen veszélyes bandák garázdálkodjanak a városban.

Úgy beszél, mintha idióta lennék. Nem szeretem, amikor lenéz.

– Eddig is engedtük, David! És ha rendesen végeznéd a munkád, tudnád, mi köze hozzá – lépek közelebb szikrázó szemekkel. A közöttünk lévő ellentét, és az abból fakadó feszültség kézzel tapintható. – Vádalkut kell ajánlanunk neki.

– Neked itt nincs jogod pattogni! – tárja szét a kezét. Nem győzi elégszer hangsúlyozni, hogy se nyomozó, se rendőr nem vagyok, úgyhogy fogjam vissza magam. Azelőtt se érdekeltek a hülyeségei, és ezután se fognak. A statisztikák ugyanis mellettem szólnak. Túl jó vagyok a szakmámban ahhoz, hogy David csak úgy félreállíthasson. Se a hadnagy, se a kapitány nem engednék ezt meg. – Arról nem is beszélve, hogy csak akkor szoktak vádalkut ajánlani, ha a vádlott olyan információk birtokában van, amelyek előrelendíthetik a nyomozást. Ugyan mit tud ez a férfi? Semmit! Rács mögé fog kerülni, mert oda való. Elég bizonyítékunk van elítélni.

– Rács mögé dugnál egy férfit holmi festményekért, miközben az információi segíthetnek elkapni egy gyilkost? Nagyon jól tudod, milyen messzire elér ennek a bandának a keze. Ők a legnagyobbak. A legszervezettebbek. Arról nem is beszélve, hogy nem fogja feladni a társait, tehát valójában nincs ellenük semmi bizonyítékod – ellenkezem tovább. – Te sem az eszedet használod. Nem is értem, hogy lett belőled nyomozó.

– Azt nem tudom, hogy te mit csinálsz, de én a munkámat végzem – vág vissza. – Úgyhogy jó lenne, ha eltennéd a farkad, és nem lóbálnád itt, tekintve, hogy nincs is.

A beszólása erős, és teljesen váratlanul ér.

– És ezzel nem vagyok egyedül – mondom, még mielőtt felfoghatnám, mit teszek.

– Na ide figyelj! – mutat felém fenyegetően, ám a hadnagy félbeszakítja.

– Elég legyen! – zárja le a vitát komoran. – Fogja vissza magát, Miss Serra! És maga is, Mr. Hurley! Ne felejtsék el, hol vannak!

Hangja dühösen csattan vissza a rideg falakról. Amikor ilyen komoly és fojtott hangszínen beszél, mindig a kamaszkorom évei jutnak az eszembe. Nem egy fejmosást kaptam tőle azokban az időkben.

– Vádalkut fogunk ajánlani. Legalábbis megpróbálkozunk vele.

A hadnagy kijelentésére David arca még vörösebb lesz.

– De uram! – próbálkozik tovább, pedig nagyon jól tudja, hogy nincs joga megkérdőjelezni a hadnagy parancsát. Persze ettől függetlenül néha azért megpróbálja megtenni.

– Megkérdőjelezi netán a döntésemet? – vonja fel a szemöldökét Richard.

– Nem, uram – sziszegi David, majd felém villantja dühös tekintetét. Nem tudom elrejteni a mosolyomat. Nem én kezdtem ezt az ostoba kis vitát, és a konfliktust, ami kettőnk között húzódik, sem én szítottam. A dolgok nem úgy alakultak, ahogy David várta, és ez nem tetszett neki. Ezért mindig rajtam vezette le a dühét, én meg mindig jót nevettem rajta. Idióta…

– Mr. Hurley-nek igaza van, Miss Serra – fordul felém. – Nem osztogatják olyan könnyen az alkukat. Ám azzal is egyetértek, hogy meg kell próbálnunk. Egy egész doboznyi aktánk van a Fantomokról, így nagyon jól tudjuk, hogyan képesek észrevétlenül beszivárogni szinte bárhova. Beszélek az ügyészséggel. Mr. Walsh ma éjjel itt marad – biccent az ajtó felé. – Holnap pedig kihallgatják, és ha a segítségünkre lehet, akkor vádalkut ajánlanak neki.

– Biztosan tud segíteni – mondom izgatottan. Végre valami előrelépés! Egy kis fény az alagút végén.

– Nem értem, miért vagy ilyen magabiztos, hiszen még… – kezdi David, de én félbeszakítom. Nem vagyok hajlandó több időt pazarolni erre az értelmetlen vitára.

– Az ügyészség bele fog menni. Majd meglátod.

Újra elmosolyodom, majd magabiztosan, kihúzott háttal sétálok el mellette. Nem mutatom ki, mennyire felbosszantott, sosem tennék ilyen ostobaságot. Inkább kimegyek a mosdóba, hogy hideg vizet fröcsköljek az arcomba. A csobogás egyenletes hangja megnyugtat, a hűsítő víz pedig felélénkít. Támaszkodok még néhány percig a csap fölött, hagyom, hogy a cseppek a lefolyóba csöpögjenek, majd megtörlöm az arcomat, és megkeresem a termet, ahol az eligazítást tartják.

Mire odaérek, már mindenki bent van, úgyhogy megállok a nyitott ajtóban, és összefont karral nekitámaszkodom az ajtófélfának. David ott áll a hadnagy mellett, és éppen arról papol, hogy vissza fognak menni a Barton Hills parkba, mert a helyszínelés nem hozott eredményt, ám ő biztos abban, hogy ezúttal találnak valamit. A bizakodása nagyon kedves volt, de nem a reményre kell alapozni egy gyilkos megtalálását. Legbelül érzem, hogy a férfi, akit hajnalban behoztak, sokat segíthet nekünk. És ahogy mondani szokták, az első megérzés általában helyes.

– Az ötvenes évei végén járó férfit valamikor éjfél és hajnali egy óra között gyilkolhatták meg.  A helyszínelő kollégák egyelőre úgy vélik, hogy a nyakát egy késsel vághatták el, a szíve fölé pedig egy szimbólumot karcoltak. – David a kapcsoló segítségével továbblépteti a vetítőt, így a falon most megjelenik a jelről készült közeli kép: egy T betű, amiről le akar esni a teteje, és egy másik, ami fejjel lefelé áll. Én már akkor tudtam, mit jelent, amikor hajnalban kirángattak az ágyból, hogy én is vessek egy pillantást a halottra. Azóta persze már Davidnek is sikerült kiderítenie, és nem volt rest villogni az információval.

– A képen a halhatatlanság kínai szimbólumát látják. – Szavaira néhányan összesúgnak a teremben, de a nyomozó azonnal csendre inti őket. – Valószínűleg ugyanazzal a késsel vésték a bőrbe miután megölték, mint amivel elvágták az áldozat torkát. A halottkém szerint a halál oka egyértelműen a nyaki sérülés, a jelet pedig gyorsan, kapkodva készítették el. A boncolás eredményeit még várjuk.

Fogalmam sem volt, hogyan lett Davidből nyomozó. Ha szagot fog, jól végzi a munkáját, de nem valami okos. Legalábbis gyilkossági ügyekben nem. Még a kriminálpszichológiához sem konyít semmit. Oké, hogy arra itt vagyok én, de legalább halvány fogalma lehetne arról, hogy milyen gyilkost keresünk. Mert amit elmondott, az édeskevés.

Hamar unatkozni kezdek, így sarkon fordulok, és inkább elbújok a hadnagy irodájában. A helyiség kicsi, két oldalsó fala tele van ablakokkal, rajtuk lehúzott roló. Leülök az íróasztala előtt álló kanapéra, és a kezembe veszem a reggeli újságot. Sejtettem, hogy hiába tettünk meg mindent, a hír szépen kiszivárog majd, de azt nem gondoltam, hogy már a reggeli lapok leközlik.

„Hétfő hajnalban egy férfi holttestét találták meg a Barton Hills parkban. A rendőrség még nem erősítette meg, de…”

Miközben az újságot lapozgatom, a gyilkosunk körül járnak a gondolataim. Amiben én biztos vagyok, azt David valószínűleg nem tudja, én pedig úgy döntöttem, nem osztom meg vele az információt. Legalábbis egyelőre. Na nem azért, mert hátráltatni akarom a nyomozást, hanem mert inkább a hadnaggyal beszélem ezt meg, és ő majd továbbítja az információt, ha akarja. Vagy Ameliával. Vele úgyis jó a kapcsolatom, nem mintha nehéz lenne kijönni vele. A negyvenes évei elején járó nő rendkívül nyugodt természetű, csak néha emeli fel a hangját. Kedvesnek tűnik, de legbelül azért kárörvendő is tud lenni. Amit én speciel nagyon bírok benne. Imádja, amikor felbosszantom Davidet, ő meg egész nap füstölög mellette. Szereti az iróniát, és ha elemében van, még néhány viccet is elsüt, csak hogy jobb kedvre derítse az őrsön a kollégáit. Összességében: Ameliát mindenki szereti, Davidet pedig mindenki utálja. Nem is értem, hogyan képes mellette megmaradni. Kemény csaj, az biztos.

Kinyílik az ajtó, amire felkapom a fejem. Richard lép be az irodába néhány aktával a kezében.

– Gyorsan meguntad az eligazítást.

Megvonom a vállam, és leteszem az újságot magam mellé.

– Semmi olyan nem hangzott el, amit már ne tudnék. Viszont van néhány dolog, amit el kellett volna mondania Davidnek, de nem tette – közlöm színtelen hangon, míg leül az íróasztala mögé, amelyen egy „Richard Nicholson hadnagy” feliratú tábla díszeleg. A kezét az asztalon egymásra fekteti, majd rám emeli érdeklődő tekintetét.

– Hallgatlak – közli, mire megkönnyebbülten felsóhajtok –, ám előtte szeretném veled megbeszélni a mai húzásodat.

A fenébe! Csak nem úszom meg a fejmosást.

– Ezerszer elmondtam, hogy ne lépd túl a hatásköröd. Nem fogom tudni garantálni a munkát mellettem, ha nem vigyázol a szádra! – morogja, a homlokán mély árkokat hagynak a ráncok.

– Sajnálom!

Leszegem a fejem, és forgatni kezdem a gyűrűt a középső ujjamon. Richard nem először teremt le azért, mert átestem a ló túlsó oldalára.

– Azt remélem is. Komolyan mondom, hogy még egyszer ne forduljon elő! Most pedig hallgatlak.

Veszek egy mély levegőt, és felnézek rá.

– Már a helyszínből kiderül, hogy milyen gyilkossal van dolgunk. A kriminálpszichológia kétfélét különböztet meg egymástól: a szervezettet és a szervezetlent. Az utóbbi véletlenszerűen választja ki az áldozatát, és egyáltalán nem érdeklik a bűnjelek. Ezzel szemben a szervezett gyilkos mindent eltüntet maga után. Néha sikerrel jár, néha nem – húzom el a számat.

Ha sikerrel jár, akkor sokkal több a munkánk, ha nem, akkor hamarabb akadunk a nyomára. Szerencsére általában az utóbbi a gyakoribb. Hisz minden gyilkos hibázik egyszer.

– Szóval, szerinted itt jó előre megszervezett gyilkosságról van szó? – teszi fel a kérdést, noha nagyon jól tudja a választ rá.

– Persze – felelem kételkedés nélkül. – A helyszínelést követően a hajnal egy részét azzal töltöttem, hogy hasonló eseteket keressek, de nem találtam. Mármint azon kívül, amelyről mindketten tudunk, és amelyről hamarosan David is tudomást szerez, hiszen a hasonló esetek kivizsgálása az első lépések között van. A lényeg: átnéztem a rendőrség adatbázisát, és semmi. Viszont abban biztos vagyok, hogy nem ez a férfi volt az első és utolsó áldozata.

– A bőrébe vésett jel miatt mondod? – vonja fel a szemöldökét, majd megválaszolja a saját kérdését. – Igaz, aki korábban ezt a jelet használta, az sem állt meg egy áldozatnál.

– Pontosan – bólintok. Arról az esetről csak nagyon kevesen tudnak, mert mindent megtettünk azért, hogy a legtöbb információt titokban tartsuk. Még a rendőrségen sem tudják, hol tűnt fel korábban az a bizonyos jel. – Akkor három áldozat volt, és egy sorozatgyilkosról beszélünk, de remélem, hogy most nem fogunk eljutni odáig. Ha sikerül előkeríteni a feleséget, a kihallgatás során meg kell mutatni neki a férfinál talált személyes tárgyakat. A mobilt és a pénztárcát azért vette el a gyilkos, hogy megnehezítse a munkánkat, viszont a méregdrága karórát rajta hagyta. Tehát biztosan nem rablógyilkosság volt. Kíváncsi vagyok, mi más hiányzik még.

A hadnagy bólint, hogy egyetért, és hagyja, hogy folytassam.

– Szóval, a szervezett gyilkosokra a magas intelligenciaszint jellemző, hiszen nem esnek abba a hibába, hogy meggondolatlanul cselekedjenek. Kigondolják, megtervezik az egészet, és nagy hangsúlyt fektetnek a bizonyítékok eltüntetésére. Ez a tervezés pedig akár éveket is igénybe vehet. A mi gyilkosunk ugyan megjelölte a férfit, de nem azért, hogy megkínozza. Egyszerűen azt akarta, hogy felismerjük a jelet. Üzenetet küldött.

– Én is rögtön erre gondoltam – bólint. – De mégis kinek akart üzenni?

Talán nekem…

– Talán a rendőrségnek. Már csak azt kell kitalálnunk, hogy miért.

– És mit gondolsz az áldozatról, az ötvenes férfiról?

– Ha lesz még egy áldozat, akkor fogok tudni többet mondani. És akkor ténylegesen biztosak lehetünk abban is, hogy lesznek még többen. Sok gyilkos választ egyébként olyan áldozatot, aki hasonlít valakire a múltjából. Egy anyára, aki cserben hagyta, egy apára, aki bántalmazta, és sorolhatnám a végtelenségig. Mindez azonban csak spekuláció, amíg nem szerzünk a környékről felvételeket, illetve nem kerül elő még egy holttest. – Tartok egy rövid szünetet, azután folytatom. – A megjelölés lehet dicsekvés is. Főleg sorozatgyilkosoknál fordul elő, akiket nem tudnak elkapni, viszont ő ettől függetlenül kérkedni akar. Azt akarja, hogy minden ember tudjon róla. De nemcsak a jel lehet árulkodó, hanem a gyilkosság módja is: amikor azonos módon ölnek vagy csonkítanak meg embereket. Szeretik, ha beszélnek róluk a médiában, ha foglalkoznak velük.

Annyira belemerülök a kiselőadásba, hogy csak úgy törnek elő belőlem a szavak. Az elmondottak nagy részével persze a hadnagy is tisztában van, viszont úgy állapodtunk meg évekkel ezelőtt, hogy minden információt megosztok vele. Erre a nyomozás pontossága miatt van szükség.

– Mindig megdöbbenek, mennyire okos vagy – ingatja a fejét. – Persze aztán rájövök, hogy nem véletlenül kérem a segítségedet már évek óta, mégis… – A gondolataiba merül. – Rég volt.

– Igen – húzom el a számat. – Én pedig nem véletlenül vállaltam el ezt a pozíciót.

– Tudom. Még mindig nagyon jól emlékszem. Sajnos.

– Kellett valami, ami eltereli a gondolataimat. Ami kiszakít abból, amiben voltam. Segítettél, és ezt sosem fogom tudni meghálálni neked. – Ráemelem mogyoróbarna szemem, és hagyom, hogy az érzéseim ezúttal kiüljenek az arcomra: hálát, szeretetet és mélységes tiszteletet érzek iránta.

– Láttalak kisgyerekként, Daisy. Téged és a húgodat. Ezek után nem hagyhattam, hogy egyedül maradj a problémákkal.

Mielőtt még válaszolhatnék, kopogás hallatszik az ajtón túlról. A hadnagy kiszól, hogy szabad, és David jelenik meg az ajtóban. Amint meglát, bosszúsan összehúzza a szemöldökét.

– Indulunk a helyszínre Ameliával – közli tárgyilagosan, és beletúr szőkésbarna hajába.

– Rendben – hagyja jóvá a hadnagy. – Örülnék neki, ha kiterjesztené a nyomozást a park környékére is.

David bólint, majd elhagyja a helyiséget.

– Van még valamit, amit elmondanál az üggyel kapcsolatban? – kulcsolja össze az ujjait az asztalon.

– A gyilkosok legtöbbször elmebetegek vagy pszichopaták vagy mindkettő. Nem fog tudni ellenállni a vágynak, hogy újra gyilkoljon, úgyhogy én felkészülnék még egy holttestre. – Néhány másodpercre a gondolataimba merülök, sebesen kutatok a fejemben az információk között. – De ezt már tapasztalatból is tudhatod. Egyelőre tegyétek azt, amit mindig: hallgassátok ki az ismerősöket, családtagokat az azonosítás után. Próbáljátok meg kideríteni, kinek lehetett indítéka a gyilkosságra.

A hadnagy bólint.

– Ennyi. Most viszont mennem kell – állok fel a kanapéról. – Hazafelé be akarok ugrani a kávézóba, ahol olyan finom házi süteményeket készítenek.

– Már megint stresszevő vagy? – villantja felém mosolyát, amelytől megkönnyebbülve dobban meg a szívem. Amióta elmondtam neki, hogy mindig csokoládét majszol, ha túl nagy rajta a teher, vagyis stresszevő, azóta előszeretettel villog ezzel a szóval. Nem tudom megállni a vigyorgást.

– Igen – nevetem el magam. – Ma garantáltan teleeszem magam. És lehet, utána beugrom az edzőterembe. Rám férne már egy jó kis bokszedzés.

Bokszolni és harcművészeteket tanulni a középiskola végén kezdtem el. Akkor már tudtam, mivel akarok foglalkozni, plusz jó volt levezetni a feszültséget, így összeköthettem a kellemest a hasznossal. Mióta a hadnagynak segítek, azóta a rendőrség edzőtermét használom, ami közel van az őrshöz.

– Az ügyészséget meg bízd rám! Meggyőzöm őket a vádalku szükségességéről.

– Reméltem, hogy ezt mondod – ismerem be.

– Bízom benned, Daisy. A megérzéseidben és a tudásodban. De kérlek, figyelj jobban a szádra! Tudom, hogy nehéz lehet most neked, hiszen újra kell élned a múltat, de próbáld meg kézben tartani a dolgokat. Mondanám, hogy itt vagyok, ha beszélgetni akarsz, de sosem voltál az a típus. Inkább elzárkóztál.

Igen. Akkor is inkább elzárkóztam. Homokba dugtam a fejem, és mi lett belőle?

Zavaromban a fülem mögé igazítom göndör fürtjeimet. Ez a szokás még gyerekkoromból maradt meg.

– Még egyszer bocsánat. Sokszor tűnhetek megfontolatlannak, de a tetteim mögött mindig van logika. Még akkor is, ha nem tudom úgy átadni.

Tényleg nehéz. Nem mondhatom azt, hogy van egy megérzésem, pedig néha tényleg csak ennyi. Egy megérzés. Egy zsigeri bizsergés, amely mélyről tör fel, és belefészkeli magát a gondolataim közé, végül pedig leigáz mindent. Utána vészjelzőként sípol a fejemben egészen addig, amíg el nem veszi a józan eszem. Ilyenkor szoktam meggondolatlanul cselekedni.

– Tudom, hogy jót akarsz, és támogatlak is. De vannak szabályok, amelyeket be kell tartanod.

Vagy legalábbis meg kellene próbálnom.

Noha az édes házi sütemény illata csábítóan szökik be az orromba, az első dolog, amivel foglalkozom a hazaérkezésemet követően, hogy bekapcsolom a laptopot. Az sem érdekel, hogy bűzlök az izzadságtól az edzés után. A zuhany ráér, előtte valami fontosnak kell utánanéznem. Míg tölt a rendszer, megtámasztom a könyököm a térdemen, az állam a tenyerembe helyezem, és az előző néhány óra eseményein kezdek gondolkodni.

Egy újabb gyilkos.

Egy újabb bonyolult ügy.

Személyes célok vezéreltek, amikor pályát választottam, mostanra azonban teljesen máshogy tekintek a munkámra. Az emberi gyarlóság, a normálistól eltérő magatartás, a mögötte meghúzódó szándék, és a pszichopatológiás eltérések genetikai magyarázatai rendkívül vonzanak. Bár csak az életem egy bizonyos szakaszától kezdve érzem a késztetést, hogy még mélyebbre ássam magam ebbe a világba, be kell ismernem: felettébb érdekes. Mert azon túl, hogy a gyilkosok sérültek, lángelmék is. Képesek az árnyékban maradni, sokszor több évtizeden át titkolni kilétüket, láthatatlanná válni a hatóságok előtt. Nem egy olyan ügyről hallani, ahol úgy csúszott ki a gyilkos a rendőrök keze közül, mint a parányi homokszemek a tenyerünkből, az ujjaink résein át. Nem véletlenül van annyi döglött akta.

Persze a legkétségbeejtőbb az egészben, hogy ezek az emberek itt élnek közöttünk, és barátságos mosollyal az arcukon vernek át nap mint nap minket. Kaméleonként alkalmazkodnak, megbújnak a sötétben, és csak a megfelelő pillanatra várnak, hogy végre kiereszthessék tűhegyes karmaikat. Hogy végre a puha húsba vájhassák. Mert szomjazzák a brutalitást, a szenvedés okozta kéjes és édes örömöt.

Lehet, hogy a szomszéd, a főnök, egy barátunk, esetleg éppen a saját anyánk vagy apánk az a sérült személy, akiről a hírek szólnak. Sosem lehet tudni, ki ver át bennünket, és ki az, aki valóban őszinte. Az emberek hazudnak. Mindannyian. Pont ezért olyan veszélyesek. Ám nem mindegy, milyen mértékű ez a hazugság.

MMM, a híres sorozatgyilkos például évtizedekig képes volt eltitkolni különös szokását a családja előtt. Persze ezekkel a dolgokkal nem dicsekednek. Legalábbis nem mindegyik. Ha megteszik, elég sajátságos módszert alkalmaznak. A lényeg azonban a tudás. Az a célom, hogy megismerjem, és megállítsam ezeket az őrülteket. Mert aki képes nőket megerőszakolni, elrabolni, kínozni, megszentségteleníteni, az az én szememben nem ember.

Már a számát sem tudom, hány alkalommal tettem fel magamnak a kérdést: vajon mi késztette arra Ted Bundyt, hogy több mint harminc nő életét elvegye? Vagy hogy miért fejtette le Edward Gein a nők arcszöveteit a holttesteikről, és miért viselte őket maszkként?

Igen, tudom, hogy minden tettüket meg tudják indokolni. Azt is, hogy rengeteg fájdalmat vagy manipulációt kellett elszenvedniük ahhoz, hogy ilyenek legyenek, ám mindez nem érdekel. Engem is ért veszteség, nem is kevés. Nagyon jól tudom, milyen rettegni és szorongani, viszont egyvalamit sosem vesztettem el: a józan eszemet. Elég erősnek tartottam magam, mintsem letegyem a fegyvert, és felhúzzam a fehér zászlót.

Ó, nem! Ha az őrület virágai megpróbálják mélyre ereszteni gyökerüket, én addig harcolok, amíg ki nem irtom azokat. Szerintem ez a különbség az erkölcsi és etikai értelemben is sérült, és a mentálisan egészséges emberek között: az erő, az akarat és a kitartás. Mert bizony megesik, hogy míg az egyik család morálisan rendben van, addig a másikban verik és bántalmazzák a gyereket. Igen, családokról beszélünk. Az első számú kapcsolatról. A legerősebb kötelékről.

Veszek egy mély levegőt, és lehunyom a szemem. A legerősebb kötelék, amely a leggyengébbé tesz. Amely úgy ver át, hogy észre sem veszed.

Mert a gyilkosok alkalmazkodnak, terveket szőnek, megbújnak. Mint a pók a hálójában. Nappal bebújik egy sötét résbe, onnan figyel. Amikor megérzi a háló rezgését, tudja, hogy csapdába esett a rovar. Akkor ráveti magát, és becsomagolja pókselyemmel, hogy még véletlenül se tudjon elmenekülni. Ez a közös bennük: ragadozó mindkettő. Mi pedig annyit tehetünk, hogy bízunk a szerencsénkben: reméljük, hogy nem mi leszünk a következő kiszemelt áldozat, vagy ha mégis, akkor valamilyen módon képesek leszünk elmenekülni…

Megrázom a fejem, így szakítva ki magam a révületből. Túlságosan elkalandoztam. Rossz szokásom.

Ölembe veszem a gépet, megnyitom az internetet, majd a rendőrség online adatbázisát, és a következő nevet írom be a keresőbe: Oliver Walsh. Míg tölt a rendszer, eszembe jut valami. Tárcsázom egy régi jó ismerősöm számát, aki a legmasszívabb falakat is képes lerombolni.

– Ó, Daisy! Vizuális orgazmus meglátni a neved a kijelzőn – szól bele Peter Adams szórakozottan. Informatika szakra járt az egyetemen, ott ismerkedtünk meg, amikor az első két évben az alapozó tárgyakat együtt hallgattuk. Peter akkor már rengeteg pénzt keresett néhány nem túl etikus munkával, ám elmondása szerint szerette volna, ha van legalább egy legális papírja egy legális szakmáról, ezért ment az informatikára. Ő nem egy hétköznapi hacker – sokkal több annál. Azzal keresi a kenyerét, hogy illegálisan beszerzett információkat ad el gyakorlatilag bárkinek, aki megveszi azokat. Plusz bármilyen rendszert feltör, ha kellőképp megfizetik érte. Tagja egy nagy hackercsoportnak, akik I-hullámnak nevezik magukat. Szabadidejükben nem restek nyíltan gyűlölni a kormányt, és persze az összes kormányközeli szervet. Arra tették fel az életüket, hogy minden olyan információt kiszivárogtatnak, amelyet a kormány megpróbál eltitkolni. Néha sikerrel járnak, néha viszont bele kell törődniük a vereségbe.

A nevükben az I az információra utal, a hullám pedig arra, hogy ők a vad hullámok a nyugodt tengeren. Na, igen. Tényleg mindig képesek megkavarni az állóvizet.

Nem véletlenül kérem a segítségét, amikor elakadok egy nyomozásnál. Persze van rá más okom is. Egy sokkal nyomósabb ok. Csak akkor szoktam bevonni őt, ha már semmi nincs a tarsolyomban, hiszen ilyenkor mindketten kockázatot vállalunk. Noha a kapcsolatunk az egyetemen elég döcögősen és különösen indult, végül jóban lettünk. És nem szeretném, ha a rendőrség miattam akadna a nyomára.

– Ez a kijelentésed mutatja, hogy a korral rajtad is csak a ráncok gyűlnek.

Peter belenevet a telefonba.

– Ezt nem tudom megcáfolni. Na mondd, angyalom, miben tudok neked segíteni?

Általában rébuszokban beszélünk egymással, arra az esetre, ha lehallgatnák a vonalat. A gyanú árnyéka ugyanis gyakran lebeg a feje fölött. Most azonban muszáj konkrétnak lennem.

– Biztosan mondhatom? – kérdezek vissza nyomatékosan.

– Persze! – vágja rá rögtön, amiből tudom, hogy jelenleg minden rendben körülötte.

– Össze tudod nekem gyűjteni a Fantomok vezetőinek névsorát?

Egy másodperc törtrészéig csönd van a vonal túlsó végén. Bár Peter szétszórtnak tűnik, valójában rendkívül okos, alapos és megfontolt. A munkájából adódóan nem dönthet elhamarkodottan, mindent jól át kell gondolnia, meg kell terveznie.

Vesz egy mély levegőt, majd gondterhelten kifújja.

– Fogalmad sincs, mit kérsz tőlem. Ez majdhogynem lehetetlen. A Fantomok megközelíthetetlenek, próbálkozz bármilyen úton. Ráadásul ha megtudják, hogy utánuk szimatolok, csomót kötnek a beleimre.

Ez nem teljesen igaz, de tény, hogy nagyon nehéz róluk bármilyen információt megszerezni. A rendőrségi anyagukat évekbe telt összeállítani, és több benne a lyuk, mint az ementáli sajton.

– Szóval zabszem ugrott a seggedbe – cukkolom ahelyett, hogy erőltetném.

– Így is lehet mondani. – A hangján hallom, hogy mosolyog. – Nagyon szeretnék igent mondani neked, Daisy, de most nem tudok.

– Oké, nem gond. Ez a banda nagy falat. Csak gondoltam, rákérdezek.

Ezek szerint ebben a kérdésben nem fogok tudni rá számítani. A tudás hatalom, és nekem ezért lett volna szükségem erre az információra. Hiszen mégiscsak egy fejessel fogok együtt dolgozni. Minden lehetséges módon meg kell próbálnom hatni rá.

– Ugye nem keveredtél zűrbe?

– Dehogy! – vágom rá rögtön.

– Hát nálad sosem lehet tudni, kisanyám! Egyszer képes voltál elraboltatni magad, csak hogy leleplezz egy bűnözőt. Nálad őrültebb csajt keresve sem találnék.

Muszáj nevetnem. Peter nem egy érzelmes férfi. Sosem volt az. És ami a szívén, az a száján. Többek között ezt kedveltem meg benne.

– Egyébként, ezt én is kérdezhetném. Te is mindig a veszély körül legyeskedsz.

– Most minden nyugodt szerencsére. Ahogy mondani szokták: csend van, és hullaszag.

Miután elbúcsúzunk egymástól, a képernyőre meredek, és elkezdem böngészni a találatokat, amiket Mr. Walshról dobott ki a rendszer. Minden tettem egy magasabb célt szolgál. A vádalku felajánlásával beindítottam a gépezetet, már csak meg kell ágyazni a következő lépésnek.

{1} A jelenethez illő zene: Dotan – Waves.