Péterfy
Gergely — -Novák Éva

A panda ölelése

— kínai útinapló —
– részlet –

KALLIGRAM

Péterfy Gergely & Péterfy-Novák Éva: A panda ölelése

KALLIGRAM
2018

© Péterfy-Novák Éva, 2018
© Péterfy Gergely, 2018

ISBN – – –

2017. november 8.

A nap szédült intézkedésben telik. Már hajnalban arra ébredek, hogy az agyam pergeti a napi teendőket. Még a városba is be kell mennem aláírni az irodában egy szerződést, gyógyszertár, fatelep, a szekuritis cég, meg kell írni a levelet a jogásznak, a kínai kiadónak, a Vasárnapi Híreknek valami karácsonyi izé, meg ez, meg az. Meg a csomagolás, és egyáltalán, valami lelki felkészülés. Mert teljesen felkészületlen vagyok, és ez az az állapot, aminél semmit sem gyűlölök jobban. Nem tanultam kínait, pedig akartam, legalább pár mondatot a „nyihao”-n meg a „szieszie”-n kívül, ami még a nyári utazáson ragadt rám. Nem olvastam utána a Lu Xun Irodalmi Akadémiának, ami meghívott minket, nem néztem utána, mi van a kortárs kínai irodalomban (hülye kérdés, mi lenne a helyzet egy 150 Magyarországnyi ország irodalmában, mintha csak úgy „meg lehetne tudni” egy kis guglizással), nem olvastam utána útitársaimnak, csak úgy szőrmentén megnéztem az életrajzokat, kik lesznek még rajtunk kívül, török költőnő, spanyol író-filozófus, horvát világjáró, lengyel avantgárd összművész… – szóval össze vagyok zavarodva. Az elmúlt két hétben még a regényhez sem fértem hozzá (alig temperált káosz), a Vígszínháznak írtam a darabot Majgull Axelsson holokausztregényéből (égető lidércnyomás), minden napra jutott valami elintéznivaló, olyan vagyok, mintha egy jeges lejtőn mennék felfelé csúszós cipőben.

De mindenek előtt a tetőfedő, aki már tegnap is ígérte, hogy jön, de kétszer is elhalasztotta, hányra ér ide, míg végül nem jött, én meg vártam rá egész nap. Ilyenkor az ember elkezd fantáziálni arról, hogyan nyúzza meg, hogyan töri kerékbe, mártogatja forró szurokba a tetőfedőt, de most legalább tényleg itt van, és rám néz azzal az ártatlan, vízkék szemével, már mindjárt nem vagyok olyan vérszomjas. Még kicsit szégyenkezem is, hogy ázik a tetőm, hát tényleg, micsoda hanyag ember vagyok én!? Kimászik a tetőre és már csóválja is a fejét. Ajaj, uram, ajaj… Most mondjam, vagy mondjam? És jön a szokásos, hogy ő eltörné a kezet annak, aki ezt csinálta, és nem akar elkeseríteni, de ez nagyon drága lesz. Végül kiegyezünk egy kisebb javításban, amit majd a következő hetek során eszközöl valamikor. Már most látom, hogy amint decemberben hazajövök, kell keresnem egy másik tetőfedőt – de hát van olyan is, igaz, nagyon ritkán, hogy kellemesen csalódik az ember. Kilenckor elindulok Pestre, letudom az irodát, aztán gyógyszertár, pénzváltás, telefon a szekuritis cégnek. Veszek még egy kupac instant kávét, mert a nyáron majd megdöglöttem, mire iható kávét tudtam szerezni Pekingben – ha teás lennék, ebből a szempontból Kína maga volna a mennyország, de így, hogy kávés vagyok, ha nem is a pokol, de minimum a purgatórium. Hazafele felveszem Emmát Szentendrén – szegénynek lenne még egy órája, de ráparancsolok, hogy kérezkedjen el –, aztán vele együtt vissza Kisorosziba. Évuka már javában pakol, fel vagyok készülve, hogy tiszta ideg lesz, de meglepően nyugodt. Vagyis pontosabb, ha azt mondom: fenyegetően. Lemérjük a bőröndöket, darabonként alig léptük át a 20 kilót, plusz a kézibőröndök meg nekem a hátizsák és Évukának az elmaradhatatlan ridikül. Még egy utolsó checklist, és készen állunk az indulásra.

Apám fél négyre jön értünk, senki más nem ért rá a családból, az összes vezetőképes gyerek vagy külföldön, vagy épp halaszthatatlan dolga van. Juli hajóúton a Földközi-tengeren, Misi Berlinben, Zsombor nyakig munkában, Emmának meg majd csak év végén lesz jogsija. Simon (13) nyilván boldogan kivezetne a reptérre (eleget csapatunk a terepjáróval a réten meg a Duna-parton ahhoz, hogy tudjon vezetni), de hát azért mégis… Apám Jimnyjébe alig férnek be az iszonyatos méretű csomagok, Évuka bepréselődik a hátsó ülésre, még egy búcsúpillantást vetünk a házra, és elindulunk. Apám út közben a Kisküküllő-menti temetők sírköveinek motívumkincséről mesél, ebből készül most egy nagy tanulmánnyal. Ezernyi fényképe és rajza van ezekről a sírkövekről, egész gyerekkoromban jártam vele úttalan utakon a mágikus, eldugott kis falvak temetőit, segítettem kiásni a földbe süppedni készülő köveket, melyeken a rejtélyes keletről hozott ősi, pogány motívumkincs utolsó maradványai rejtőztek. Olyan szeretettel és féltő aggodalommal csügg ezeken az ábrákon, mintha a ma legnagyobb vesztesége lenne, hogy elfeledkezett róluk. Ki tudja, talán igaza van. Bár tény – amiket akkor nem fotózott le, mára már eltűntek. Ez az ő nagy műve, ez a megőrzött, és legalább könyvbe átmentett múlt.

Ezzel a lelki munícióval indulok Kínába, meg egy készülő nagyregénnyel és egy színpadra átdolgozandó holokauszttörténettel. Igazi európai puttony.

A reptérre jó hamar kiérünk, még nincs kiírva, melyik pultnál kell majd becsekkolni, de észreveszek egy nagy csapat kínait a 70-es környékén, rögtön mondom Évának, hogy álljunk be oda. És tényleg, fél óra múlva már hosszú sor kígyózik mögöttünk, úgyhogy megveregethetjük saját vállunkat, az indulást tekintve rutinos világutazókként vizsgázunk. Aztán két óra üldögélés, készítünk egy kötelező reptéri szelfit, amit azonnal fel is töltök a Facebook-oldalamra, és megiszom egy sört meg néhány ampullát a dutyfree-ben vett Underbergből. Ha utazás, Underberg, ez már nagyon régi reflex nálam. Úgyhogy már derűs hangulatban kászálódom föl a gépre. A szárny fölött ülünk, Évuka az ablakhoz kuckózik, én abban reménykedem, hogy majd a folyosón ki tudom nyújtani a lábam. Kedvetlenül veszem tudomásul, hogy mobilt a Air China gépein még repülőmódban sem lehet bekapcsolva tartani, pedig rámentettem egy csomó anyagot, úgyhogy olvasgatom a Der Spiegel Trump-számát. A lap lehangoló körképet nyújt a lassan egyre nagyobb testet öltő katasztrófáról, amit ez a debil tahó a világnak okoz, mindezt azon a szórakoztatóan elegáns és objektív nyelven, amiért a német sajtót olvasni élvezet – magyar sajtóban csak elvétve találni egy-egy kósza példát erre a fajta alapos, elméletileg és történetileg is felkészült elemző újságírásra. Aztán már az olvasás se tud lekötni, kérek még egy pohár vörösbort, aztán még egyet, amíg el nem álmosodom. De hiába vagyok álmos, elaludni még nem tudok, felveszem a fülhallgatót és a szemcsés kis képernyőn megnézek egy fél epizódot valamelyik Pókemberből francia szinkronnal, kínai felirattal. Páratlan élmény, mindenkinek csak ajánlani tudom. Valahol az Ural fölött ébredek elgémberedve, kitekeredve. Felkászálódom, sétálgatok. Előtúrok még egy kis ampulla Underberget, megiszom, csak úgy, az Ural fölött, aztán visszaalszom. Otthoni idő szerint hajnalban, helyi idő szerint már fényes délelőtt ébredek: valahol az Észak-Tibet fölött repülünk, alattunk végtelen elterülő ürességben havas hegycsúcsok, sehol egy város, sehol egy út. Csak jetik és hópárducok sétálnak odalenn. Évuka mellettem félálomban mered valami kínai akciófilmre, szemével int, hogy oké, megvan. Kínlódok még kicsit, olvasgatok, filmet nézek, aztán hozzák a kaját. Ereszkedés közben még megszunnyadok. Felébredek arra, hogy rossz a lelkiismeretem, nem készültem, itt állok eszköztelenül, jaj, de utálom ezt. Próbálom magamnak magyarázni, hogy úgysem tudtam volna megtanulni most kínaiul, meg egyáltalán, vagy végigolvasni tömérdek weboldalt, de a felettes énemmel szemben tehetetlen vagyok. De már mindegy is, mert megérkezünk.

Én már láttam ezt a repteret nyáron, amikor a Pekingi Könyvvásárra jöttem, de Évának még új a látvány, és hiába nagyon álmos, a csodálkozástól felébred. Az a méretkülönbség, amely Kínát megkülönbözteti a mi kis világunktól, már itt, a kapujában is szembeötlő. A létesítmény igazi méretei akkor tárulnak csak fel igazán, amikor vasúti pályán, vonatszerelvénnyel jutunk át a terminálból a főépületbe: a pekingi reptér úgy aránylik méreteiben a Liszt Ferenchez, mint a dió a dinnyéhez. Mondjuk. De mondhatnék ruhásszekrényt és gyufásdobozt, levesgyöngyöt és kilós kenyeret is.

Egy gyakornoklány vár a Lu Xun Akadémiától, már messziről kiszúr minket, lelkesen lobogtatja a papírját. Böhöm nagy Volkswagen vár minket sofőrrel. Fél órát autókázunk az épülő toronyházak között, Évuka elszunyókál, de mire belelendülne, már meg is érkezünk. Wu Xinwei kisasszony vár minket, akivel levelezésből már jól ismerjük egymást. Gyönyörűen beszél angolul, és láthatóan kicsit megszeppent – annyit tudok, hogy ez az első projekt a hosszú életűre tervezett International Writing Project-ből, úgyhogy a helyzet nyilván számukra is éppen annyira kipróbálatlan, mint nekünk. Bizonyára mi is kicsit megszeppentnek tűnünk.

A Lu Xun Akadémia az északi Chaoyang út mellett fekszik, Peking keleti részén, a 6-os metró Shilipu megállójánál. Shilipu azt jelenti, Tíz Mérföldre Lévő Torony, minden bizonnyal azért, mert a Tiltott Várostól tíz mérföldre itt valamikor csakugyan állt valamiféle torony, amelynek ma már ugyanúgy csak a hűlt helye van, ahogy a régi Kína megannyi milliónyi emlékének. De a hely neve legalább megmaradt, és kiindulópontot szolgálhat ilyen okoskodások számára. Az Akadémia egy barátságos és szépen gondozott kert mögött magasodik, öt emeletes, modern épület, melynek főbejárata keskeny udvarra néz. Másik oldalán az ebédlő és a konyha épületei fekszenek. A hall bal oldalát egy ledfal foglalja el, amelyen a napi órarend és aktuális, oktatási információk futnak – szemben pedig Lu Xun szobra fogadja a látogatót. A hall mennyezetét tartó oszlopokon ősi kínai írásjelek, amilyenek a régi királysírokban tanúsítják, hogy ez a civilizáció minimális módosulásokkal hosszú évezredek óta változatlanul áll fenn.

A szobánk a második emeleten (ami otthon az első emelet lenne, de itt a földszint számít az elsőnek) barátságos és elegáns; az északi oldalon a háló, a délin a dolgozószoba, középütt fürdőszoba zuhanyzóval – csak éppen kurva hideg van, Évukán már látom is a pánik első jeleit. Mindenesetre ígéretet kapunk, hogy hamarosan meleg lesz. Kiosztunk a két lánynak két kis Unicumot – hoztunk egy tucatnyit elajándékozni –, aztán én megpróbálkozom a zuhanyzással, de húsz perc múlva is hideg víz folyik. Felhívom Wu kisasszonyt, hogy mit tegyek, egy perc múlva meg is jelenik, és azt javasolja, engedjük ki a csapot, csak ideér a melegvíz. És lám, neki már egy perc múlva engedelmeskedik is a csap. Nem árulom el neki, hogy ehhez azért kellett az is, hogy én kieresztettem már egy fél Dunányit. Miközben én engedem magamra a meleg vizet, odakint az udvaron – mint később megtudom – irodalmi találkozó zajlik, online írók gyülekeznek. Wu kisasszony később elmagyarázza, hogy iszonyú gazdag emberekről van szó, a folytatásos online regényekért rajonganak a kínai tinik, de milliószámra, a kis jüanjaikból meg, amit a részekért fizetnek, az írók degeszre keresik magukat. Első találkozásom a kínai írókkal – még ha közvetve is – mindjárt arra figyelmeztet, milyen szegény vidékről és cudar körülmények közül érkezünk.

Évuka annyira fázik, hogy azt mondja, ő nem is zuhanyozik, inkább felvesz még magára ezt-azt. Ezt is három takaróval a fején mondja, elég halkan is beszél, az ajkai lilák és nem nagyon forog a nyelve. Javasolom, hogy igyon egy kis Unicumot, de visszautasít. Aztán erőt vesz magán, és kipakol a bőröndökből, ettől egészen kimelegszik. Én közben beállítom a telefonokon-laptopokon a VPN-t, ami, ígéretéhez híven tényleg működik – csak ezzel lehet megkerülni a Nagy Kínai Tűzfalat –, beesik egy rakat email meg fb-üzenet. Lehetett tudni, hogy Kínában nincs Google meg Facebook, és rengeteg más külföldi oldalt is blokkolnak, de azt is lehetett tudni, hogy ezt mindenki megkerüli valamilyen VPN-nel – kelet-európaiként pontosan ismerem a diktatúráknak ezt a sajátosságát, hogy a felszínen látszólag tilos valami, amit aztán a hatalom bölcsen és titokban mégiscsak megenged –, így legalább mindenki zsarolható és kézben tartható, hiszen mindenki a tilosban jár.

Ami a nyugatinak a Facebook, a Twitter, a Youtube és az Instagram, az a kínainak a Wechat. Az applikáció letölthető minálunk is, de nem mutat igazán sokat, látszólag csak egy sima chat-alkalmazás. Amint azonban az ember tele lesz kínai ismerősökkel, rájön, hogy a Wechat sokkal több: idővonal is van rajta, ami ugyanúgy posztokból és kommentekből áll, mint a Facebook, és beindítható rajta egy rakat belső app, a lépés-számmérőtől a játékokon át az online fizetésig. Kínában mindenki ezen lóg, ezzel rendelnek taxit, ezzel fizetnek a boltban, ezen chatelnek, ezen telefonálnak – jellemzően úgy, hogy hangüzenetet küldenek egymásnak, tehát nem real time-ban nyomják a beszélgetést. De itthon a dolog például arra is jó, hogy az ember megtudja, melyik ismerőse járt Kínában. Az app csak akkor indul, ha hozzáférést ad az ember a kontaktjaihoz – ezzel nyilván az összeset is hozzáférhetővé teszi azok számára, akik arra kíváncsiak, kiféle-miféle és merrefelé kikkel barátkozik –, de a dologgal rögtön az is kiderül, ismerőseink közül kinek van Wechatje. És akinek van, az biztos, hogy járt már Kínában, és van legalább egy kínai ismerőse. Aki az ottani barátaival tartani akarja a kapcsolatot, és nem akar csilliárdért telefonálni, az wechatel – a Messenger, Whatsapp és az összes többi nyugati cucc porrá omlik a Nagy Kínai Tűzfalon.

Vacsoráig még van két óra, elmegyünk felfedezni a környéket. Az Akadémiától északra alig száz méterre megy a metró, fölötte hömpölyög az egyik nagy sugárút, a kétszer háromsávos Chaoyang forgalma. A Shilipu utca, amelyről a metrómegálló kapta a nevét, kétsávos, egyszerű utca, jobb oldalán lakóparkkal és egy szállodával, amely a kilencvenes évek végi épületnek tűnik, a bal oldalán egy City Inn szállóval, amelyet egy hatvanas évekbeli kockaházból alakítottak át, és egy rogyadozó viskókból álló üzlet- és streetfood-sorral, amely a metróból munkába jövő-menő forgalomból él. A Chaoyang túloldalán toronyházak, egy nagy irodaház a sarkon, ahol egy fogászati klinika hirdeti magát az emeleten, a földszinten pedig üzletek sorakoznak. Nagy amplitúdóval keveredik a régi és az új, a villanypóznákon méteres átmérőjű kötegekben futnak a fekete kábelek, amelyek mindezt összekötik kábeltévével, árammal és internettel. A zöldségesnél fél tucat olyan gyümölcsöt látunk, aminek még a nevét se tudjuk. Az első, amire rávetem magam, a durián. A cucc kívülről úgy néz ki, mintha egy ananászt kereszteztek volna egy alien-tojással (A nyolcadik utas a halál első részéből). Vagy egy vadgesztenyét egy komodói sárkánnyal. Felvágva sem kevésbé bizarr, a pudvás belsőben laza, nyálkás állagú hurkák bújnak meg, amelyeket óvatosan kell kiszabadítani. Az íze hagyma, gesztenyepüré és egy kis citrus keveréke, plusz egy csipet chili és méz. De igazából leírhatatlan. Az első találkozás élményét jól érzékeltetik azok a videók, amelyekkel tele van a Youtube. Előzékenyen mindjárt műanyag kesztyűt is csomagolnak hozzá, mert lehetetlen úgy enni, hogy ne folyjon könyékig-nyakig. De ez után sem bírok a felfedezőkedvemmel és egy sarki streetfoodosnál veszek valami korianderes omlettbe tekert ropogós izét, állati finom, később megguglizom, jianbing a neve. Épp hogy visszaérünk a csavargásból, már kezdődik is a vacsora, úgyhogy sikerül degeszre ennem magam. Mikor visszaérünk a szobába, kiderül, hogy a fűtés még mindig nem akart elindulni, újra telefonálok, Wu kisasszony előkeríti a fűtésért felelős szakembert, aki perceken belül be is kopog, körbejár, aggodalmas arccal megtapogatja a jéghideg fűtőtesteket, és megállapítja, hogy csakugyan hidegek. Rövidesen utána beállít Wang úr, egy katonás arckifejezésű, kefefrizurás, beszéd közben tenyere élével a levegőt szeletelő férfi, aki közli, hogy szólítsuk Mr. Hunternek. Szigorúan közli, hogy Kínában ilyenkor még nem szoktak fűteni – de azért ő is megtapogatja a fűtőtesteket, aztán int, hogy indul intézkedni. Fél óráig kopácsolás zeng végig a csöveken, szörcsögés, bugyogás és sziszegés, aztán egyszerre – csodák csodája – pattogva-szuszogva elkezd áramlani a fűtőtestekben a meleg víz. Éva elalszik, én kapcsolgatom a tévét – csak kínai adók vannak a kínálatban. A többségén háborús film megy, kisebb hányadán tehetségkutató, a maradékon főznek. Végül találok egy angol nyelvű csatornát – China Global Television Network – ezen megállapodok, és innen értesülök, hogy nagyjából ugyanakkor, amikor mi, Trump is megérkezett Pekingbe. Nem tudom, tulajdonítsak-e jelentőséget ennek az egybeesésnek, de már fáradt is vagyok rajta agyalni. Hajnalban arra ébredek, hogy Évuka oldalba taszít, hogy intézkedjek, mert megfullad, olyan meleg van.

November 8.

3:41 felkelek. Kicsit elaludtam, félkor akartam kelni, hogy egészen biztosan mindent meg tudjak csinálni, mielőtt elindulunk. Van még pontosan 12 óránk itthon, tegnap már minden hivatalos ügyet elintéztem, mára már „csak” a pakolás és az itthoni ügyek rendezése maradt. Mert például beázik egy helyen a tető, és mikor máskor jönne a tetőfedő, mint az utolsó pillanatban, azaz ma délelőtt. Mindegy, legalább jön, örülünk, hogy egyáltalán elvállalta.

Kávézom, szépen, kényelmesen (nem igaz, mert ideges vagyok, hogy nem leszek készen, folyton ilyeneken szorongok, aztán a végén mindig órákkal hamarabb végzek mindennel, de szeretem a dolgokat túlaggódni).

Aztán irány a mosókonyha, utolsó simítások, mindent kimosni, mielőtt elmegyünk, nem hagyhatom Emmát egy halom szennyessel itthon. Elindítom a mosást, aztán felmegyek, iszom még egy kávét (nyugi, ez már koffeinmentes), most már tényleg nyugodtan. Szeretem a hajnali egyedülléteimet.

4:08 Hallom, ahogyan Emma leoson, és a lépcsőre kirakott (kb. egy hete tettem oda, hogy vigye fel) cuccait sunyiba gyorsan felviszi. Naná, hogy felviszi, tegnap este megfenyegettem, hogy ha reggel még itt találom a holmiját, akkor sajnos fel kell, hogy költsem, mert magam fogom bevinni a szobájába. Úgy teszek, mintha nem hallanám, ahogy oson, majd reggel megdicsérem, hogy milyen szépen fejlődik, már egy hét alatt is képes a cuccait elpakolni.

5:41 Felkel Gergő, nekem már a második mosás megy, a szárító is dolgozik. Elkezdek vasalni, mire elmegy az áram. Persze, a szárító és a vasaló nem bírja egyszerre. Fogaim között egy nagyon árnyalt káromkodással lecaplatok, visszanyomom a biztosítékot, de annak örülök, hogy egyelőre nem tudok vasalni, van elég dolgom helyette.

Gergő ideges, azt mondja nem készült fel rendesen, hogy lehet úgy egy kínai íróakadémiára menni, hogy nem tudja fejből a többi ösztöndíjas teljes életrajzát, és összes műveit? Kiröhögöm. Megsértődik. Kiengesztelem.

6:10 Felébred Emma, átvágtat a házon, mindig keres valamit, a ma reggel sem kivétel. Nyilván megtalálja, mert a dobogás és rohangálás kis idő múlva megszűnik.

6:33 Simon, Gergő legkisebb fia csenget, jöttek Emmáért (beviszik suliba, ideiglenesen ő is a faluban lakik most az édesanyjával), meg tőlünk elbúcsúzni. Tegnap is elbúcsúztunk már, de biztos, ami biztos, ma is bejött. Amíg Emma az utolsó simításokat végzi reggeli toalettjén, Simon uzsonnát készít neki, és induláskor még azt is megkérdezi, hogy levigye-e a szemetet. Főnyeremény ez a fiú, én mondom.

7:46 Megérkezik a tetőfedő, aki ugyan tegnapra ígérkezett, de nincs is annál jobb, mint egy hónapos utazás előtt aznap még tetőt javíttatni. Tetőfedő megállapít, szuper, meg is javítja a héten, majd a lányok és Kovács szomszéd segítségével. Indul is, nem rabolja az időnket tovább. Gergő vele együtt elviharzik, mert még ezer dolgot el kell intéznie (mondjuk szerintem én mindent elintéztem tegnap).

Én szépen haladok a pakolással, Gergő telefonál, még mindig szorong, hogy nem készült fel rendesen, de vigasztalom, hogy majd a repülőn bemagolja, amit elmulasztott. Sőt, szerintem kínaiul is meg tud tanulni a hosszú úton, egy cseppet se aggódjon, a zseniknek könnyen megy a nyelvtanulás. Megint megsértődik, de kiröhögöm, nincs most türelmem a lelkét ápolni, amiért nem tanult meg kínaiul a múlt héten.

9:34 Végre elkezdhetek vasalni, de ahogy nekiállok, pittyen a telefonom, Julcsa az. Bertával hajóznak éppen a Földközi-tengeren, videókat küldenek egymás után, szinte minden pillanatukat követni kell. Egy cseppet sem unom. Tudom, hogy a pakolás, a mosás-vasalás és a stressz ellenére a legjobb, ha azonnal reagálok, mert különben megsértődnek, hogy nem is érdekel, milyen csodálatos helyeken járnak, és milyen vicces lányok is ők. Ez a vlogolás mostanában divat lett a családban, Simon például nagy mester ebben, és nem, a Simon vlogjait sem unjuk egyáltalán.

Mivel végre egyedül vagyok, komótosan pakolok. Pontosan, alaposan, nyugodtan. Legalábbis szerintem.

13:30 Hazaér Gergő és Emma, aki a nyakamba ugrik, hogy milyen cuki vagyok, amiért kimostam a cuccait. Úgy tesz, mintha eddig ő mosott volna magára, és csak kivételesen, most az egyszer, amolyan elutazásunk előtti gesztusból mostam volna ki a ruháit. Mondom, szívesen, a tiszta, vasalt cuccodat a lépcsőre tettem egy kosárba, vidd fel a szobádba, majd azt is megjegyzem, hogy nem szeretném ott találni egy hónap múlva, amikor megjövünk. Kiröhög. Mivel megsértődik, ha őt nem dicsérem meg, el kell mondanom, hogy most, hogy 17 lett, már igazi kisfelnőtt, és nagyon igyekszik mindenben segíteni nekem.

13:47 Kicipelem a mérleget, elkezdem méregetni a lezárt bőröndöket. Az egyik 21, a másik 22 kiló. Bőven benne vagyunk a 23 kilóban. Mindent, amit kifelejtettem, majd megveszünk Kínában.

15:28 Megérkezik értünk Gergő édesapja, kicsit gondban vagyunk, hogyan fogunk beférni a csöppnyi terepjáróba, de mint fentebb már említettem, Gergő zseni, így aztán simán megoldja (ezt azért írtam, mert ő is fogja olvasni). Persze én majd szorongok hátul a bőröndökkel, de nem számít, kibírom.

15:32 Gergő édesapja rángatja a jobb oldali első ülést, hogy én kényelmesebben elférjek hátul, hiába mondom, hogy higgyen nekem, én bár nagydarabnak nézek ki, gyakorlatilag tíz négyzetcentiméteren elférek. Jót akar nekem, azt mondja, hogy bízzam csak rá, pazar helyem lesz, majd meglátom. Azt már mondani sem merem, hogy hátul ülve nekem mindig hányingerem van, mert akkor kétségbeesik és megpróbálja Gergőt beszuszakolni hátra, de az fizikailag teljességgel lehetetlen lenne. Ahogy rendezkedik, szólok neki valamiért, mire felkapja a fejét, és teljes erőből beüti a kocsiajtó peremébe. Azonnal elönti a fejét a vér, de nem esünk kétségbe, visszaszaladunk, fertőtlenítünk, vérzés csillapítunk, és leukoplasztozunk. Aztán sóhajtunk, és végre elindulunk. Hosszan integetek Emmikének, tele aggodalommal.

16:55 Kiérünk a reptérre, apósomtól elbúcsúzunk, utána is hosszan integetek, kezdek elérzékenyülni. A gép 20:10-kor indul, de mivel nem lehetett online helyet foglalni, biztos, ami biztos, én így szeretek érkezni, időben. Kicsit téblábolunk, úgy néz ki, túl sok időnk van még, aztán Gergő felfedezi, hogy a 71-72 es pultnál elég sok kínai ácsorog, szerinte azok tudnak valamit, nyilván ott lesz majd az Air China. Így is van, még szerencse, hogy ilyen korán kiértünk, így prímán be tudunk csekkolni, sikerül kétüléses helyet szereznünk. (Később kiderül, hogy a szárny fölött ülünk, és így nem látunk majd semmit, de hamar túllendülünk a problémán, úgyis éjszaka van, nem számít).

Szuper. Még van 2 óra 55 percünk. Nem baj, majd szépen bemegyünk, és bent megiszunk egy kávét. Vagy egy teát. Telefonál Zsombor, hogy szerintünk megnézze-e a Budapest noirt, mondom persze, hogy meg, de közben azt mondja, hogy inkább a Testről és lélekrőlre mennek, még azt sem látták. Mondom, persze, az még szuperebb. Halkan megjegyzem, hogy mi most már a reptéren, és egy hónapra… és hiányozni fog, mire azt mondja, ja, most mentek? Szuper! Mondom, tudom, hogy szuper, de azt hittem azért hív, hogy elköszönjön. Mire azt mondja, azért hívott, csak viccelt, hogy a film miatt. Tudom, hogy füllent, és most jutott eszébe, hogy elutazunk, de mindegy. Juli is telefonál, hogy fáj a feje, mondom, szegénykém, vegyél be gyógyszert. Azt mondja, hogy már bevett, de még mindig fáj. Megértőnek mutatkozom, de azért közbe szúrom neki is, hogy mi most egy hónapra el, és éppen a reptéren, mire azt mondja, pont azért hívott, hogy vigyázzunk magunkra és nagyon szeret minket. Meg Berta is nagyon szeret minket, csupán ezért hívtak, az pedig tök mellékes, hogy Julinak fáj a feje. Gergő felhívja Emmát, meg Misit meg Simont. Úgy búcsúzunk mindenkitől, mintha évekre elutaznánk (szerintem az agyukra megy a búcsúzkodásával, elképzelem Emmát, aki éppen pezsgőt kortyolgat bánatában), pedig ez a négy hét hipp-hopp el fog szállni.

Végül is megbeszéljük, hogy mindenütt minden gyerekünk rendben, reméljük, Juli fejfájása is abbamarad, Zsombornak tetszett a film biztosan, Emma nem fél otthon, Simon rendben van, Misi és Zsombi pedig már különben is felnőttek, nem kell állandóan hívogatni őket. Írok Szentesinek is, hogy töltse le a Wechatet, mert mi van, ha tényleg nem lesz Messengerem?

Most itt ülök szemben az én édes urammal, és szorongok. Egyrészt, a hosszú repülőúttól, másrészt attól, hogy holnap, amikor majd elkezdem mindezt, amit leírtam begépelni, el tudom-e majd olvasni ezt a macskakaparást.

Még mindig alig fogjuk fel ezt az egészet.

Na, írok még egyszer utoljára a gyerekeknek, hogy minden szuper, senki nem izguljon, jó lesz nekünk ott Kínában nagyon.

Idő van, elindulunk a beszálláshoz. Nagyon rafinált módon, egy üzleten keresztül vezet az út a géphez. Ahogy húzom a kisbőröndömet, a szemem oldalra téved, és megállapodik egy polc téliszalámin. Eszembe jut anyám és nagyanyám figyelmeztetése, hogy mindig ügyeljünk arra, hogy legyen mit enni. Nagyanyám ezt olyan tökélyre fejlesztette, hogy a pincében elásva tartott egy halom tartós élelmiszert. Így aztán beszállás előtt veszek gyorsan egy rúd szalámit. Gergő szemét módon kiröhög, szerinte nem fogunk éhen halni, de én elképzelem a pillanatot, amikor majd könnyes szemmel könyörög nekem, hogy legalább egy leheletnyi szeletet adjak a szalámimból. Mert igenis, én azt tanultam vidéken, ahol felnőttem, hogy gondoskodj magadról, az a biztos. A beszállásnál egy kisebb kínai nőegylet elénk tolakszik, nekik sokkal sürgősebb, biztosan sietnek. Előreengedem hát őket. Nekem nem sürgős annyira.

November 10.

Sikerül felébrednünk időben, és a konyhások eligazítanak, merre találjuk a reggelit. Nekünk külön terítenek egy kisteremben, és európai reggelit kapunk, van például kávégép a számunkra, ami tényleg egészen kiváló kávét főz, aztán van pirítós, vaj, lekvár, tükörtojás (igaz, a sárgáját is megsütik) és kolbászkák (nem különösebben ízletesek), meg saláta, joghurt és narancslé. A Lu Xun Akadémia többi hallgatója odakint fogyasztja a kínai reggelit, ami csicseriborsóból, keménytojásból, párolt zöldségekből áll. Mi érkezünk elsőnek, és a nagy, tizenkét személyes forgólapos asztal jobb oldalán ülünk le, háttal a szoba sarkának. Innen kényelmesen szemmel tudunk tartani minden érkezőt. Mint kiderül, rajtunk kívül még hárman érkeztek meg a tegnap folyamán, Jaroslaw Pijarowski, Dinko Telećan és Gustavo Osorio. Jaroslaw negyvenes lengyel avantgárd színházi ember és performer, punkfrizurával, kis kecskeszakállal és mulatságosan esetlen mozgással. Ahogy bejön, nekimegy az asztal sarkának, két perccel később lever egy poharat, és szünet nélkül beszél közben. Dinko Telećan az otthonról is ismerős típus, benne van minden szavában, kulturális érdeklődésében, iskolázottságában, de még a ruházatában is az a fajta bölcsészmentalitás, amely csak a Monarchia utódállamaira jellemző, és amit olyan jól ismerek Budapestről. Farmer, bőrcipő, kék posztókabát, szürke pulóver alá vett inggel, barna bőrtáska, viszonylag elhanyagolt szakáll és haj, liberális politikai orientáció, görög bölcselet francia kortárs filozófiával, Borges és Kafka, Wagner és Rolling Stones. A családja egyik ága temesvári román, a másik bácskai magyar, van benne spliti dalmát és bécsi zsidó. Tudod, a keverék kutyák nem mindig a legszebbek, de többnyire a legokosabbak – mondja, és ezzel finoman arra céloz, hogy a fejformájában csakugyan van valami különös asszimmetria. Gustavo, aki költő és lapszerkesztő, le se tagadhatná, hogy mexikói, olyan markáns mesztic vonásai vannak. Évukával azonnal egymásra nézünk, hogy na, ez a csávó pont úgy néz ki, mint a Don… na, izé, a Don tudodki a Zorróból. De nem jut eszünkbe, hogy Don kicsoda. Mindannyiunk közül ő beszél legjobban angolul, és nagyon szép bőrdzsekije van.

Reggel elmegyünk sétálni a környékre újdonsült ismerőseinkkel. Találomra elindulunk a városközpont felé. Egy kilométer után betérünk egy parkba, ahol mindjárt bele is csöppenünk a pekingi nyugdíjasok kedvenc foglalatosságába, a közös tornázásba és körtáncba. Harsog a hangfal, szaladgál rajta a diszkófény körbe-körbe, a 70-80 éves csajok üde, élénk színű ruhákban vidáman táncikálnak. Van egy csoportvezető, ő mutatja előre a mozdulatot, amit aztán szépen mindenki utána csinál. Időnként az egész átvált körtáncba, vígan nevetgélve kalimpálnak, hadonásznak és emelgetik a lábuk. Évát persze rögtön berángatják magukhoz, mondjuk, nem is kell nagyon kapacitálni. Arrébb egy komplett nyugdíjas-zenekar nyomja. A karvezető bizarr jelenség: hosszú, vörös bőrköpenyféle van rajta, azon felül rövid kabát, fején csúcsos, fülvédős sapka vörös csillaggal, mindehhez napszemüveg. A zenészek mind fúvósok, fújnak összevissza, az ének sem valami stabil, de mindenki nagyon lelkes. Találgatjuk Jaroslawval, mit énekelhetnek, „Szeretett Pártunk” vagy „Halál ellenségeinkre”. De Dinko, aki tud kínaiul valamennyire, azt mondja, virágokról és szerelemről.

Hát, ennyit az előítéletekről.

Végigjárjuk toronyházak közé ékelt patikatiszta, gyönyörűen ápolt parkot, és nem győzünk csodálkozni a mindenütt magányosan tajcsizó, tornászó, éneklő nyugdíjasokon. Otthon Magyarországon a nyugdíjas magányosan üldögél a tévé előtt, legfeljebb a piacon társalog kicsit a sorstársaival, miközben csirkefarhátat vásárol, és alkalma van átélni az egyik legrosszabb érzést, ami embert érhet: a feleslegességet. Ez a közösségi összefogás, ami itt várja az öregeket, szemmel láthatóan boldog ünneppé teszi ezeket az éveket: a napi robotolás terhétől megszabadulva végre mindenki annak él, ami a titkos vágya volt. A legkülönfélébb hangszerek szólnak összevissza a park minden részéről, mintha egy részeg zenekar eltévedt zenészei keresnék egymást a hangszereik hangjával egy különös Szentivánéjen. A kedvencünkké Évával azt a házaspárt fogadjuk, akik a park egyik legmagasabb, központi helyén foglalnak hídfőállást egy komplett zenekart is megszégyenítő felszereléssel. A hangfalt és az akkumulátort egy átalakított babakocsin tolták idáig, mindkettőjük előtt kotta- és mikrofonállvány. Az asszony énekel, a férfi trombitál. Olyan lelkesedéssel, akkora átéléssel zenélnek, mintha egy egész stadionnyi közönség hallgatná őket: de az egész térség üres előttük, csak lent, a tó partján végzi magányos tornagyakorlatait egy narancssárga ruhába öltözött öregúr. Elképzelem apámat, ahogy egy elektromos gitárt penget a Feneketlen tónál, vagy anyósomat, ahogy Diósgyőrben a vár tövében beleénekli a hajmásipétert egy rózsaszín mikrofonba: nem, nem, ez teljesen elképzelhetetlen. De milyen kár, hogy az.

Az első ebédünk nekem nem okoz meglepetést, de Éva alaposan elcsodálkozik. Nincs például egyetlen olyan étel sem, amit otthon az átlagos kínai étteremben „kínai”-ként árulnak. Amikor a nyáron itt voltam, óriási derültséget váltottam ki pekingi vendéglátóinkból, amikor elmondtam, hogy nálunk a legnépszerűbb kínai ételt úgy hívják, hogy „Nyolc kincs mártás”. Soha életükben nem hallottak róla. És oké, persze, tudom én, hogy kínai ételféleség legalább annyi van, ahány írásjel, de nem valószínű, hogy épp a legritkább és a legeldugottabb lett mifelénk a legnépszerűbb. Aztán ott van az is, hogy Évuka nem nagy barátja a tengeri lényeknek, ezért aztán nála eleve kizárt, hogy rákot, kagylót, tengeri halat, moszatot, teknőst, tengeri uborkát, vagy egyéb sósvízi élőlényt fogyasszon; harmadrészt meg ott van az, hogy minden alapanyag eleve úgy van darabolva, hogy azt pálcikával meg lehessen ragadni, és ennek nem sok köze van ahhoz, ahogy mifelénk a dolgokat darabolják. De szerencsére van egy biztos, közös pont, a disznócsülök és a disznóláb: a sűrű, fekete szójaszósszal és némi köménnyel sütött omlós disznóköröm tökéletesen megfelel neki is – és egyébként nekem is. Ha nagyon elérzékenyülök, amúgy is körömpörköltet szoktam kérni hétvégére.

Délután elmegyünk találkozni Lee-vel, akit még nyáron ismertem meg itt Pekingben. A többiekkel együtt indulunk metróhoz, Dinko nagy helyismeretre valló rutinnal azonnal vetet velünk egy-egy bérletet (egy chipkártya, amire az ember annyi összeget tölt, amennyit akar). A metrózás egyébként kimondottan nagy élmény. Minden patikatisztaságú és elképesztően szervezetten történik. A bejáratnál – akárcsak egy reptéren – átvilágítják az a csomagunkat, fémkeresővel átkutatják a ruházatot, csak aztán lehet bemenni. Egy utazásra az átszállások és a távolság függvényében 3-8 jüant vesz le a rendszer, ami még budapesti szemmel is olcsó. A metrókocsiba nem lehet közvetlenül beszállni, van egy üveg előfal, amelyen csak akkor nyílnak ki az ajtók, ha a beérkező szerelvény ajtajai már pontosan illeszkednek. Az előfal előtt türelmesen sorban állnak két oldalt, középen szabadon hagyják a helyet a kiszállóknak. Viszont amikor az ajtók kinyílnak, őrült tülekedés indul, tekintet nélkül korra és nemre, mindenki igyekszik előre furakodni. A helyet viszont automatikusan átadják az időseknek és a terheseknek, és alkalmanként a gyerekkel érkezőknek is, bár ez nem megy olyan automatikusan. Az idősek és a terhesek tisztelete viszont kétségbe vonhatatlanul általános. Az egész metró tele van reklámokkal, a járat falán, a kocsikban, a folyosókon mindenütt ledfalak és óriásplakátok. A metrókocsiban animált oktatófilmecskék mennek a képernyőkön, amelyek az utazás közben előforduló veszélyekre figyelmeztetnek és általános életvezetési tanácsokkal szolgálnak. Kedvencem a gondatlan srác, aki ágyban dohányzik, és ezért bennég a lakásában. Meg nem viszi le a szemetet és ellepik a bogarak. Kicsit a Nu pagagyí-filmekre emlékeztet. Viszont minden ki van írva angolul, és mindent bemondanak angolul is, ami nem éppen a nemzeti bezárkózás ismérve.

A többiek a Tienanmen teret vették célba (Gustavo mindenképpen meg akarja nézni Maot), mi ezt későbbre halasztjuk, mert Lee csak ma ér rá. Jaroslaw egy darabig hezitál, hogy velünk tartson-e, vagy menjen a többiekkel a Tienanmen térre, végül úgy dönt, hagy minket békén, pedig őszintén kapacitáltuk, és úgy tűnt, van is kedve kocsmázni. Úgyhogy mi Évával leszállunk a Hujialou megállónál és gyalog megyünk tovább északnak. Észreveszünk egy parkot az út túloldalán, felüljáró vezet át bejáratához az újabb hatsávos út fölött. Megállunk középen és lenyűgözve bámuljuk a látványt, ahogy a sugárutat végig, a szemhatárig felhőkarcolók szegélyezik. Kilométerekre ellátni, a látóhatárt csak a szmog határolja le, ami innen fentről tényleg durván vastagnak tűnik, bár ma vendéglátóink azzal vicceltek, hogy Trumpra való tekintettel direkt leállították a gyárak egy részét, hogy tisztábbnak tűnjön a levegő. A dolog annyira csak kelet-európai diktatúrákra jellemzőnek tűnik, hogy nem nagyon adtunk hitelt a sztorinak.

Brutális látvány a város, ahol két és fél Magyarországnyi ember lakik. A távlatot ahhoz tudom hasonlítani, mint amikor az ember a gyöngyösi emelkedőről belenéz a síkságban futó autópályára csúcsforgalomkor, csak az út kétszer négysávos, és az egész látómező tele van a várossal. Itt van egyben Szeged, meg Győr, Buda és Pest, Nyíregyháza és Sopron cakkumpakk, duplán meg egy félszer. Ha rámutatsz egy lakóparkra, az kapásból egy magyar város. Ec-pec-kimehetsz, ez már két megye. Csikorog a magyar agy, mire ezzel megbarátkozik, ha egyáltalán képes erre. Ahogy kiámélkodtuk magunkat, bemegyünk a Tuanjiehu parkba, mely lényegében egyetlen hatalmas tó, kör alakú szigettel a közepén. A szigetre szamárhátívű hidak vezetnek, a szigeten mesterséges dombocskák, pagodákkal, lugasokkal, rejtett kis zugokkal tele, ahol – azt már megszoktuk – kínai öregek húzódtak be a hangszereikkel. A derűs cincogást még így, bent is elnyomja a körben dübörgő forgalom. A növényzet csodálatosan ápolt, a sétányok tisztára seperve, ahogy egy levél lehull a fáról, rögtön ketten teremnek ott, és felseprik. Szemmel láthatóan mindenkinek van dolga, amivel látszólag meg is van elégedve. Sétálgatunk egy fél órát a példásan metszett és alakított fák között, aztán elindulunk északra a megbeszélt találkozónkra.

A Sanlitun negyedben vagyunk, ez a város egyik – állítólag a legjelentősebb – bulinegyed, pláza pláza hátán, bárok és vendéglők minden lépésnél. Most kezd alkonyodni, a toronyházakon bekapcsolják a ledfényeket, ettől kicsit olyan érzésünk van, mintha olyan természetfilmbe csöppentünk volna, amely világító, mélytengeri élőlényekről szól. Az építtetők láthatóan versengenek abban, melyikük toronyháza kap excentrikusabb, feltűnőbb led-palástot estére, van is mindenféle mintázat. A leglátványosabb egy tengeri szivacs-struktúrára emlékeztető hálóalakzat, amely lassan pulzálva változtatja a színét a színskálán. Még korán van, bemegyünk a Paulanerbe, ahol nyáron már jártam ugyancsak Lee-vel, és már akkor is jó volt a sör. Egy falatnyi hamisíthatatlan Deutschland Peking közepén, bár építészetileg inkább valami karibi kalózkocsmát ötvöz egy holland szélmalommal, de nagy vonalakban tényleg rá lehet fogni, hogy nagyon autentikusan európai. Évuka, aki kicsit megrettent a sok tengeri herkentyűtől, ami ebédkor illatozott előttünk, eszik egy vegyes tálat rántott hagymakarikákkal, csípős csirkeszárnnyal, steakburgonyával. Afrikai srácok tequiláznak és biliárdoznak mellettünk, benéz néhány európai arc is – békés világvárosi multikulti. Kikérem életem második legdrágább sörét – itt 100 jüan egy korsó Paulaner, ennél már csak a 15 eurós volt drágább a dubai reptéren. De hát egyszer élünk, vagy mi.

Aztán megjön Lee és átmegyünk egy helyre, ahol szerinte cigizni is lehet. Lee hatalmas arc, nagy kavarógép, egyszerre nyolcszáz dolgot csinál, mindent tud, mindent meg tud szerezni, mindenhez van egy ötlete. Amy, a gazdag üzletasszony menedzsere, Kodály-módszerrel dolgozó zeneiskolát csinálnak, Magyarországról hozzák a tanárokat. Lee szülei kínaiak, boltjuk volt, amíg el nem unták a hanyatló magyar gazdaságot és morcos adózási környezetet, és át nem költöztek Szlovákiába. Lee Vácon született, ott járt gimibe, van a magyarjában egy kis váci palóc stich, amitől tényleg zavarba ejtő az egész jelenség. Leérettségizett, aztán egyszer csak úgy döntött, hogy kijön Pekingbe felnőni és szerencsét próbálni. Van egy cuki, duci barátnője, aki nyáron, amikor együtt piáltunk egy tetőtéri lounge-ban, arról panaszkodott, hogy Lee nem akarja még elvenni feleségül. Megnyugtattam a kiscsajt, hogy Lee jó srác, és előbb-utóbb biztos tudni fogja, mi a kötelessége.

Mondjuk, lehet, hogy egy kicsit lódítottam.

Lee legfőbb álma, hogy lefordítsa kínaira Rejtőt, ebből akar üzletet csinálni, meg észak-afrikai turizmust, filmet, online sorozatot, meg amit akarsz. Fiam korabeli srác, ezért is nagy szimpátiával figyelem. Hamarosan befut Dzsenifer, egy soltvadkerti lány, aki Pesten kínai szakon végzett, és most itt újságírást tanul és egy menő lovas magazinnál dolgozik, ahol most fog megjelenni az első cikke. Hoz nekünk egy példányt a magazinból, vaskos, hirdetéssel és színes képekkel teli, szép kiállítású férfimagazin. Ámuldozunk Évával gyerekeink generációjának lendületén és bátorságán, és alaposan kifaggatjuk Dzsennifert, hogy s mint döntött úgy, hogy kínait tanul. Megiszunk pár sört, aztán átmegyünk egy olasz vendéglőbe, ahol Lee-nek – és itt már kicsit átmegyünk egy P. Howard sztoriba – egy brazil lánnyal van találkája. Magas, göndör loboncú, fekete lány, hatalmas gesztusokkal és nagyon hangosan beszél. São Paulo-i, utálja Rio de Janeirot, mint minden rendes paulista, és angolt tanít gyerekeknek egy Peking közeli városban. Még a szambát is utálja. És Pekinget is utálja, mert épp úgy 20 millióan lakják, mint São Paulot. Épp csak befalja a kajáját és már rohan is, hogy elérje az utolsó vonatot. Megiszunk még pár Beijing beert (Berlinben Berliner, Pekingben Beijing beer). Éjfél körül érünk haza Évukával, itthon, mint két buliból hazatántorgó kamasz, nekiugrunk a reptéren vásárolt szaláminak, és jókat harapunk belőle. Én kinyitok – Évuka rosszallása ellenére – egy Unicumot (amit elajándékozni hoztunk), hogy biztos jól aludjak. Jól is alszom.

November 10.

Az utazás zökkenőmentes, bár aludni nemigen tudok, és csak egy kicsit bosszant, hogy Gergő milyen jókat alszik mellettem. Unalmamban megnézek két filmet, az egyiket, amiben a kínai hősnő megmenti a világot, azt kétszer, hogy jobban megértsem.

A reptéren várnak minket, egy kedves, kerekarcú, Erosz nevű lány, és egy tartózkodó sofőr. Viszonylag hamar odaérünk az akadémiára, bár az is lehet, hogy azért tűnik rövidnek az út, mert elszunnyadok közben.

Megkapjuk a szobánkat, én teljesen kétségbeesem, mert szerintem ez a szoba még soha az életben nem volt befűtve. Ilyen lehet belülről egy jégkunyhó. Csendben(!) meg is jegyzem, hogy baromi hideg van, talán kellene egy kis fűtést kérni, de Gergely csak legyint, hogy estére biztosan befűtenek majd, ne parázzak, amúgy is itt a klíma, majd fűtünk vele. Be is kapcsolja, felveszi 30 fokra.

Közben EGYEDÜL kipakolok, aztán sétálni indulunk, hogy felfedezzük a környéket.

Nem merek szólni Gergelynek, hogy olyan fáradt vagyok, hogy összecsuklik a lában, úgyhogy megyek egy hang nélkül, nehogy már azt higgye, hogy ő az erősebb. Néha még én is unom magamban ezt a francos harcos természetemet.

A biztonságos vaskapun, az éjjelnappali őr vigyázó szemével kísérve kilépünk az utcára. Alig megyünk balra vagy ötven métert, Gergő felfedez egy utcai étkezdét, ahol természetesen, mint egy igazi felfedező, azonnal ételt vesz. Valami tojásos, palacsintaszerű tésztába töltenek mindenféle zöld növényt és egy ropogósra sült tésztát. Megkóstolom én is, nagyon ízletes, csak a koriander ne lenne benne, azt nem bírom. Életünk kockáztatásával átkelünk a főúton, és sikeresen landolunk a hatsávos út másik oldalán. Hatalmas, utcafrontra métereken át kipakolt zöldségest találunk, megkóstolunk egy számunkra teljesen ismeretlen gyümölcsöt, legalábbis reméljük, hogy gyümölcs. Jellegzetes az illata és az íze is, Gergely nyilván részletesen le fogja írni, mert neki nagyon ízlett (szerintem kicsit hányás ízű-szagú, de mindegy). Látunk társasozó férfiakat, csak úgy az út szélén ücsörögve játszanak. Hullafáradtan értünk haza, én nem vagyok nyafogós (dehogynem), de alig várom a vacsorát, és hogy mehessek végre aludni. Persze egy fokkal sem lett melegebb a jégvermünkben, halkan szóvá is teszem, de az én életem párja csak mutogatta a klíma távirányítóját, hogy nézzem meg, harminc fokra van felvéve, hipp-hopp meleg lesz itt. Nem lett. Vacsoránál aztán a kedves egyiptomi költőnő, aki egyfolytában fázik, elmagyarázza, hogy ő tapasztalt már e probléma megoldásában, hiszen sokadszor van itt, szóval, ha fűteni szeretnél a klímával, akkor fent, azzal a piros gombbal kell bekapcsolni. Gergely bólogat, hogy persze-persze, tudja ő azt jól, és azt hiszi, nem veszem észre, hogy amikor visszaérünk, stikában benyomja azt a piros gombot. Meleg ettől sem lett, úgyhogy kicsit ingerülten mondom, hogy akkor most ééén elmegyek, keresek valami szakembert, nyakamba veszem Pekinget, ha kell, de ilyen jégveremben nem maradok tovább egy percet sem. Na, ez hat, mert Gergely telefonál végre, és két perc múlva meg is érkeznek a szakemberek. Sőt, meleg is lett egy óra múlva. Kiderült, hogy valóban még soha nem volt itt befűtve, ez az első tele a mi kis birodalmunknak, és mivel szélső lakás, nagyon áthűlhetett. Hogy a klíma rendeltetésszerű használata, vagy a szerelők ördögi ügyessége használt-e, nem tudom, de jobb idő lett.

Megismerkedünk a csoportunk többi tagjával, és sok mindent értek, pedig sajnos nem beszélek angolul. Gergőnek alig kell fordítania, de megszólalni nem merek, persze szerintem Gergely ennek titokban örül, így tök keveset beszélek.

A lengyel fiú annyira édes, meg is beszéljük, hogy mivel tudok három, vagy inkább négy mondatot lengyelül, mi ezen a nyelven fogunk kommunikálni.

Másnapra jól és sokat sikerül aludnunk, én ugyanúgy hajnalban kelek, mint otthon, írok és kávézom a dolgozószobában. Mármint az immáron jó meleg dolgozószobában.

Fél nyolcig egyedül dolgozom, majd felkeltem életem értelmét és reggelizni indulunk. Reggelinél a hangulat már teljesen oldott, szinte mindenki ott van egy-két kivétellel.

A lengyel, a mexikói és a horvát fiúval reggeli után sétálni indulunk. Miután a tegnapi nap után nekünk már rutinunk van a hatsávos útátkelésben, örömmel mutatjuk meg nekik, hogy hogyan is kell ezt itt csinálni. Elindulunk a belváros (ami kb. tíz kilométerre lehet) felé gyalogosan. Pár száz méter megtétele után, egy parkot látunk, és igenis, ide be kell mennünk. Mert Gergely szerint (aki már másodszor van ebben a csodaországban) a parkokat látnunk kell, nem is hisszük el, hogy mi van ott bent.

És valóban. Rögtön még a kaputól pár lépésre egy közel hatvan-hetven fős csoportba botlunk, akik hangos zenére táncolnak-tornáznak, rendes koreográfia szerint. Nem ám fiatalok, hanem inkább az idősebb generáció. Természetesen beállok közéjük, a fiúk lusták, ők csak bámulásznak, nyilván nincs kedvük ebben a hidegben táncolni. Kedves hölgy jön oda hozzám, és mutatja, hogy nem egészen jól csinálom, de sebaj, majd ő megtanít. Egy idő után már ráérzek a ritmusra, és boldogan nyomom velük együtt a táncokat. El is fáradok rendesen, ráadásul az utazástól még kicsit kótyagos is vagyok.

A parkban mindenütt táncoló, tornázó nyugdíjasok, mindenki vigyorog, úgy tűnik, mindenki boldog. Én csak félve kérdezem, hogy vajon valóban ilyen boldogok, vagy ez csak a kirakat, de aztán arra a meggyőződésre jutok, hogy itt tényleg mindenki jól van. Kicsit eljátszom a gondolattal, hogy is nézne ez ki nálunk…

Ahogy tovább sétálunk a parkban, egy egész fúvós zenekart látunk, egy tűzpiros bőrruhában és meleg kabátkában, szőrös sapkában, vörösre festett szájjal, de napszemüvegben (biztos, ami biztos) vezényel egy nő. Közben osztogatja a kottát, be lehet állni mögéjük énekelni. És boldogan tolják az emberek, nekem kicsit gyanús, hogy biztosan mozgalmi dalok, de a fiúk szerint egyáltalán nem.

Hosszasan sétálunk, aztán elindulunk vissza a szállásunkra, hogy ebédig még írjunk néhány pozitív állítást Kínáról, állítólag annak örülnek a legjobban, bár mi inkább hoztunk ajándékba néhány kisebb Unicumot, biztos, ami biztos.

Az ebéd majdnem ugyanaz, mint a tegnapi vacsora, az ízek ugyanolyanok. Biztosan egy kínai fiatalembernek a magyar konyha ízei lennének egyformák, azt is megállapítom, hogy levest itt nem szabad enni, mert az valami szörnyű. Persze, csak halkan mondom, mert ez nem pozitív állítás Kínáról, de szabad-e elhallgatni az igazságot? Szóval a leves ehetetlen.

Ebéd után felmegyünk dolgozni, befejezem az első naplóbejegyzést, aztán horgolok egy kicsit, megiszom egy otthonról hozott 3 az 1-bent (Gergely volt ilyen gondos, hogy hozott, meg is puszilom érte), aztán eljön a négy óra, amikor is találkozunk a többiekkel, hogy kalandba menjünk, ők a Tienanmen térre, mi pedig Lee-vel találkozunk, akit Gergő nyáron ismert meg.

Metróbérletet veszünk száz jüanért fejenként, utazunk két megállót, aztán gyalogolunk vagy 3-4 kilométert, Gergő szerint persze közel van, de nem szólok, hogy ha annyit kellett volna gyalogolni csak, amennyit mondott, akkor már egy órája ott lennénk. Határozottan jól esik a séta, bár hideg van. Újabb parkot fedezünk fel, ez kisebb, mint a délelőtti, de nagyon szép. Ha nyár lenne, elvinnélek csónakázni, mondja az én szerelmetes uram. Arra gondolok, hogy tiszta szerencse, hogy nincs nyár. Nyolcadikban utoljára Gergelyferi vitt el csónakázni, és a halálfélelmem azóta is tart. Szóval én speciel örülök, hogy nincs nyár.

Mivel Lee csak fél hétre ér ide, mi a Paulaner sörözőben vacsorázunk, isteni gombakrémlevest és csirkeszárnyakat. Istenien csípős, és valahogy hazai íznek tűnik.

Megérkezik Lee. Ő kalandvágyból és a saját lábon állás gyakorlása végett költözött Kínába. Nagyon megkedvelem, az egész lénye Zsomborra emlékeztet, pont olyan az egész fiú, mint az én kisfiam. Azt mondja, elvisz minket egy olyan helyre, ahol még dohányozni is lehet, meg persze inni. És jön majd egy magyar lány, Dzsenifer, aki nagyon édes, Gergő nem emlékszik rá? Pedig nyáron biztosan bemutatta őket egymásnak. Gergő nem emlékszik, aztán megérkezik Dzsenifer, kiderül, hogy azért nem emlékezett, mert nem találkoztak nyáron. Mert az én férjemnek nagyon jó a memóriája, biztosan emlékezett volna, és mint mindig, most is neki van igaza.

A kocsma érdekes, egy bolt részben kell megvenni az italokat, a feles vodkát a fiúknak apró műanyagpohárba töltik, a sörökkel együtt a kasszánál kell kifizetni, majd egy kis kosárkában odavihetjük egy asztalhoz, és szépen elfogyaszthatjuk. Én epres málnás sört veszek magamnak, fantasztikusan finom. Bár ki van írva, hogy sem cigarettázni, sem drogozni nem lehet (hosszan tanulmányozzuk a kínai feliratokat, Lee elmagyarázza a jelek értelmét), mindenki cigarettázik. Kérdezem is, hogy ezek szerint drogoznak is? Mert ugye, a cigi is tiltva van… de Lee komolyan rázza a fejét, hogy dehogy, itt nem szokás az ilyesmi. Mondom is, hogy nyilván nem, csak viccből kérdeztem. Csodálatos ország csodálatos emberei nem drogoznak.

Megérkezik Dzsenifer, közben Lee a telefonját nyomkodja folyton, majd egyszer csak felugrik, hogy menjünk enni valami olasz helyre, és persze csak az olasz helyen derül ki, hogy van ott egy brazil lány, akivel munka miatt beszélnie kellene, de a lány mindenről beszél, csak arról nem, húsz perc múlva pedig elrobog, mert indul a vonatja. Megtudjuk, hogy egy közeli vidéki városban angolt tanít tízéves gyerekeknek, és sokkal jobban megél itt, mint otthon São Pauloban.

Lee elmondja, hogy a barátnője üzleti úton van Dél-Kínában, úgyhogy három, azaz h á r o m napig ő bizony most kirúg a hámból. A barátaival kommunikál, szerintem alig várja, hogy mi hazainduljunk, hogy mehessen a haverokkal szórakozni.

Dzsenifer is indul hazafelé velünk. Édes, bátor lány, itt ebben a nagyvárosban egyedül, egy cseppet sem látszik elveszettnek. Újságírást tanul Pekingben, és tegnap adta le az első kínai nyelven írt cikkét a Lovas Magazinba. Még engem is büszkeség tölt el, milyen fantasztikus, bátor generáció is ez, ami a mi gyerekeink korosztálya.

Lee elkísér minket a metróig, ha rosszindulatú lennék, azt mondhatnám, hogy csak meg akar győződni róla, hogy biztosan nem fordulunk vissza, hogy még egy-másfél órát dumálgassunk vele. A telefonja csippanásai jelzik, hogy a haverok türelmetlenek. Dzsenifer velünk utazik, úgyhogy nem tévedhetünk el, a kollégium, ahol lakik, ugyanazon a vonalon van, csak két megállóval kijjebb.

A metróból kiszállva az éjjeli zöldségesnél azért veszünk egy kis papaját és khaki szilvát, aztán otthon Gergely felbontja az egyik ajándékba hozott Unicumot, és kortyolgatja. Én persze megszidom, mert vett volna magának itteni italt, miért kell az ajándékot meginni, erre szó nélkül feltépi a rúd téliszalámit, beleharap, és engem is kényszerít, hogy harapjak bele, nyilván azért, hogy ne tehessek később szemrehányást. Átlátok én rajta, de beleharapok, nincs kedvem kéretni magam, mert nagyon fáradt vagyok. Annyit azért megjegyzek, hogy na, ki volt a gondos feleség, aki az utolsó pillanatban, amit a hazánkban töltöttünk, nem volt rest szalámit venni? Gergely rám mutat, szólni nem nagyon tud, mert a szája tele van a szalámival, de látom a szemében, hogy igenis, pont ezért szeret. Mert gondos vagyok. Nekem átfut az agyamon, hogy atyaég, mi lesz itt egy hónapig hazai ízek nélkül?!

November 11.

A reggelit épphogy csak elérjük. Nagy kupac műanyag dobozos lekvárt pakolok a tányéromra, jól megpúpozom lekvárral a pirítóst. Asztaltársaink, akikhez most már a spanyol költőnő, Pillar González, és a török poéta, Nurduran Duman is csatlakozott, némi malíciával állapítják meg, hogy le se tagadhatnám, milyen jól sikerült a tegnapi kirándulás a bulinegyedben.

Délelőtt még mindig másnapos vagyok, de azért szorgalmasan írok, vagy legalábbis próbálkozom. 30 nap túl sok hozzá, hogy teljesen felfüggesszem az írást, és csak az ittlétnek éljek, meg az az igazság, hogy úgysem tudom kikapcsolni a fejem. Túlságosan érdekel a regény, amit írok ahhoz, hogy abba tudjam hagyni. Meg már annyira az életem része lett a napi 5000 karakteres penzum, hogy ha kihagyom, megesz a lassú, zsibbasztó lelkiismeret-furdalás, a tudat, hogy „a föld terhe” vagyok. Jobb az, ha én megírom itt is a magamét.

A másik meg, amit az ittléttel kapcsolatban gondolok, hogy úgysem lehet egész nap csak rohangálni és befogadni az újat; az óhatatlanul csömörhöz és kimerüléshez vezet, és végső soron ahhoz, hogy nem élvezek semmit. A megismerés, már legalábbis a szónak ebben a „van egy hónap ösztöndíjam a Lu Xun Akadémián megismerni Pekinget”-értelmében úgysem jelentheti azt, hogy az EGÉSZ Pekinget meg akarhatom ismerni. Jobb, ha a kis falatoknál maradok.

Megírok 3000 karaktert, aztán elzsibbad az agyam. Ahogy visszaolvasom, amit írtam, azon gondolkodom, hogy vajon meglátszik-e a mondataimon, hogy nem Kisorosziban, hanem éppen Pekingben írtam őket; aztán ahogy jobban utána gondolok, hogy mért is jutott eszembe ez, a gyanú mélyén azt a homályos, ösztönös félelmet találom, hogy a nyelvhez van valami térbeli közöm; mintha szükségképpen nem ugyanaz lenne a nyelv, ha eltávolodok attól a gázmezőtől, ahonnan egyébként vételezni szoktam. Vagy másként: mintha lenne valami köldökzsinórféle izé, amin keresztül áramlik az a fluidum, amitől ez a nyelv az elmémben van, merthogy rajtam kívül van a nagyobb része, nem bennem. Fura érzés fog el hirtelen, hogy mi van, ha ez a zsinór elszakad. Akkor csak latinul meg ógörögül fogok tudni, mert akkor az angol és a német is elszakad. Még jó, hogy tudok már pár kínai írásjelet.

Az ebédidő elég korán van (11.30), alig ültem le dolgozni, már megyünk is kajálni. Megint van hét-nyolc féle kaja, mindenből szedek egy kicsit, csak a levesekből nem, azokat itt az Akadémián valahogy nem tudják eltalálni. Itt fut be a társaság orosz tagja, Guzel Yakhina, és az egyiptomi lány, Yara el Masri. Guzel és az én pályám között megvan az a furcsa kapcsolat, hogy mindketten ugyanabban az évben, 2015-ben nyertük el hazánkban az Év legjobb Könyve díjat, ő a Zulejka kinyitja a szemét című regénnyel Moszkvában, én a Kitömött barbárral Budapesten. Yara sokat élt már Pekingben, itt tanult az egyetemen, kínai irodalmat fordít arabra, és egész nap rettenetesen fázik. Az ebédhez sem veszi le a kabátját, de még a kapucnit is a fejére húzza. Ebéd után úgy döntök, nem lehet lustálkodni tovább, hősiesen futóruhát öltök, beállítom a mobilon az appot és elmegyek felfedezni a környéket. A Shilipu utcán indulok dél felé, aztán gondolok egyet, és nyugatra térek le a Tonghui felé tartó csatorna mentén, mert arra izgalmasabbnak ígérkezik. És tényleg, ahogy letérek a főútról, egy másik világba keveredem. Az út bal oldalán ötvenes-hatvanas évekbeli lakótelep, melyet fal vesz körül, nem védelmi célból, hiszen a falon egy csomó bejárat nyílik, inkább talán a közösség önazonosságának erősítésére. Itt már alig járnak autók, kerékpáron, kismotoron, tuctucon jönnek-mennek az emberek. Szemben a lakóteleppel jobb oldalt, a csatorna túlpartján viskók, amelyek talán még a lakótelep építése előtti Peking maradványai. A 19. század, szemben az ötvenes évekkel, mindez alig pár száz méterre a jelen toronyházaitól. Mert a hipermodern toronyházak folyamatosan foglalják el a 20. század közepének lakótelepi világát is, a csillogó tornyok százai között kuporognak ezek a régi, kopott, rossz szagú városrészek, megtűrt, kukaszagú vénségek a múltból.

A csatorna, amely valaha alighanem a Tíz Mérföldre Eső Torony közelében kanyargó folyócska lehetett, széles, magas töltések között folydogál, a színe barnás zöld, de a felszíne se nem habos, se nem olajos, és semmi nem utal arra, hogy különösebben mocskos volna. A csatorna partján horgászok guggolnak a későőszi napfényen, cigiznek, várják a kapást. A ruházatuk alapján nem a legszegényebbek közül valók, inkább unatkozó nagypapák, akik a vízpartnál keresnek nyugalmat. A csatorna mentén taligákkal és lerobbant motorbiciklikkel körbevett viskók előtt ruhák száradnak kötélen, tök és uborka fut a drótkerítésen, a kis kéményekből itt-ott ételgőz pöfög. Látszik, hogy ez a folyópart természetes, eredeti közege, a viskókat valamikor halászok, rákászok, csónakosok lakhatták. A viskók mögötti toronyházak lassan elszívták a vízpartról az embereket, de a házikók maradtak, és megmaradt valami közösség a vízzel és vízparttal. A csatorna fövenyében, a betonnal burkolt védmű fölött a löszben kiskertek sorakoznak, amelyeket kavicssorok választanak el egymástól egyenlő távolságban. A zöldségek nagy része már leérett, de itt-ott zöldell még egy kis káposzta, mángold, franc tudja, talán még krumpli is. Lustaságnak, magatehetetlen roskadásnak semmi nyoma. A kontrasztok szegénység és gazdagság között nem hasonlíthatóak sem a kelet-európai, sem a – csak felületesen megtapasztalt – dél-amerikai szinthez. Itt nincsenek favellák, lerohadt külvárosok, nem érződik ordító szegregáció, és ami végképp nem érződik, az a magyar reménytelenség. Sőt, alapvetően az az ember érzése az utcán, hogy itt mindenki szentül meg van győződve arról, hogy holnap jobb dolga lesz, és ebben alighanem igazuk is van. Lee mesélte, hogy nem ritka, hogy pekingi albérletekben négyen-öten osztoznak egy szobán, fiatalok, arra gyűjtve, hogy majd egy nagyobb, majd egy még nagyobb lakásba költöznek, és aztán tényleg összegyűjtik rá a pénzt és tényleg elköltöznek vágyaik otthonába. Az ingatlanok iszonyatosan drágák, 3 millió forintnyi jüan körül figyel egy négyzetméter, de mindenki meg van győződve arról, hogy egyszer saját lakása lesz. Bármerre néz az ember, daruerdők között nőnek ezrével a toronyházak, elképzelni is nehéz, hogy ebbe egyszer mind be is költözik valaki, de hozzáértők szerint ez nem ingatlanlufi – sőt, a keresletet még így is alig győzik kielégíteni.

Másfél kilométer után elkanyarodok balra a csatornától ismét dél felé. Tájékozódási pontom egy jellegzetes toronyház, oda kell majd visszakanyarodnom. Ritka errefelé a futó az utcán, inkább a parkokban sportolnak, de nem keltek különösebb feltűnést. Sokan összemosolyognak velem. Ahol valami érdekesek látok, megállok, fotózok. Harmincöt percet, majdnem négy kilométert futok, ami persze nem teljesítmény, de elég ahhoz, hogy leizzadjak. Otthon megint fél órát kell ereszteni a csapot, hogy előbújjon a forró víz, de végül csak előbújik.

Este a vacsora után kerül sor a hivatalos megnyitó ceremóniára. Zakót veszek, nyakkendőt nem – tegnap, amikor felmerült a megnyitóra vonatkozó dress code kérdése, végül arra jutottunk a többiekkel, hogy nem érdemes túlöltözni a dolgot. De azért nem vagyok teljesen nyugodt – az elmúlt évben volt szerencsém néhány kínai könyves küldöttséghez, és ők egy egyszerű üzleti tárgyaláshoz nemhogy nyakkendőt viseltek, hanem még mellényt is.

Rengeteg vendég érkezik, kamerák, fotósok, tele van a legalább kétszáz fős terem. Mindenkit névtábla vár az asztalán – kínai karakterekkel ott állnak a mi neveink is.

佩泰尔斐 * 盖尔盖伊
伊娃 * 盖尔盖伊 * 诺娃

Kipróbálom, mit szól hozzá a Google translator optikai felismerője, és meglepő eredményre jutok. Szerinte az első névtáblára ez van írva: „Ah tire Fiji Miguel guy”, a másodikra: „Eva Wood Gergely Minerva”. Majd változtat a fordításon, és Éva nevét így interpretálja: „Iraq baby Ah Gaelic temperature Yin Wood detailed thou”. Az Iraq baby nagyon illik a Miguel guy-hoz, nagyon tetszik, megpróbálom így szólítani Évukát, de bokán rúg.

Az írószövetségtől az elnöknő, a Lu Xun Akadémiától Jidi Majia, egy joviális, kövér költő mond beszédet. Jidi Majia mágikus világú, és a nyugati kultúra mítoszaival mélyen átszőtt verseit olvashattam már magyarul Yu Zemin feleségének, a sinológus Barta Erika fordításában. Délelőtt összes műveit díszkiadásban és dedikálva megkaptuk Mr. Huntertől. Én is elmondom a köszöntőbeszédemet, amelyben megköszönöm a meghívást és elmondom, mire vagyunk kíváncsiak ebben a hónapban: nem fukarkodom a dicsérettel, és a retorikai alakzatokkal. A beszédet már egy hónapja megírtam és előre elküldtem Pekingbe, hogy legyen idejük lefordítani, most pedig először élvezem a tapasztalatot, hogyan hangzanak a mondataim kínaiul. Furán.

Yuzelé a másik köszöntő beszéd, ő is Kína érdemeit méltatja és az irodalom nemzetek feletti erejét, kultúrákat összekötő, a megértést és a másik elfogadását elősegítő erejéről beszél. A beszédek után felolvasás következik, ki-ki anyanyelvén olvas, a fordítást előre kiosztották a hallgatóságnak, hogy ne menjen a szinkrontolmácsolással az idő. Ekkor jövünk rá, hogy végül is Yuzelen és rajtunk kívül mindenki költő. Évuka még egy csokor virágot is kap, miközben felolvas az Egyasszonyból. Jaroslaw egy performance-szal készült, amelybe mindannyiunkat bevon. Egy nagy vájdlingban kenyeret hozat be, a vájling köré sereglünk, lengyel barátunk – a lengyel tradícióktól talán nem teljesen idegenül – megáldatja velünk a kenyeret, majd pedig szétosztja a kínai hallgatóság között. Egyétek a költészet ízét! Vegyétek a művészet hangját! – Kínai vendéglátóink udvariasan mosolyogva és zavartan kacarászva veszik magukhoz a költészet testét. Dinko csendben odasúgja, hogy na, igen, elvégre mi egyebet is várhattunk volna egy lengyeltől.

A megnyitó után nincs semmi fogadás, semmi pia, így aztán a többiekkel elhatározzuk, hogy számunkra még nem érhet véget az este. Lemegyünk kocsmát keresni, aztán úgy dönt a többség, hogy inkább vásároljunk be a közértben, és igyuk meg a vendégházban. Veszek két palack kínai vörösbort, nem meglepő módon mindkettőt úgy hívják, hogy Great Wall, az egyik cabernet, a másik merlot. Éva már előre aggódik, hogy mi lesz, ha aztán a sok bortól mindenki megéhezik, úgyhogy bevásárol egy szatyor csipszet. Némi huzavona után kinyitják nekünk az egyik tárgyalót, vígan poharazunk, toljuk a csipszet. Beszél mindenki összevissza, a Nobel-díj körüli stikliktől a török belpolitikán és a katalán helyzeten át addig – ezt Dinko Telećannal, a horvát költő-műfordítóval beszéljük meg –, hogy Hamvas Béla Karneválja a 20. század egyik legnagyobb regénye, és hogy milyen kár – oh, kis nemzetek nyomorúsága! –, hogy a saját korában nem kerülhetett be a világirodalom vérkeringésébe. Azt már nem mondom el Dinkónak, hogy milyen nehéz a Hamvas-kérdés otthon, és hogy a Hamvas-imádóknál már csak a Hamvas-gyűlölőket utálom jobban (vagy fordítva). Az orosz írónő, Yuzel bevallja, hogy nem is orosz, hanem tatár, Nurduran, a török költőnő szerint pedig Törökország a világ legjobb helye és török nyelven lehet a legszebb verseket írni. Mikor mesélem neki, hogy a Budapesti Könyvfesztiválon én laudáltam Orhan Pamuk Nagydíját, közli, hogy nem nagyon szereti Pamukot, mert nem hitelesen mutatja be Törökországot, és vannak nála sokkal jobb írók is. És izzik a haragtól, amikor arról beszél, hogy imádott hazájáról bárki bármi hamisat mer állítani.

Éjfélkor, miután megállapítom, hogy a Great Wallból mind a cabernet, mind a merlot remek, Évával aludni térünk, de a többiek maradnak.

November 11.

Kora délután sétálni indulunk kettesben, mert, bár Gergő futni is volt reggeli után, nekem nagyon kell egy kis mozgás. Gyalogolunk jó ideig, aztán felfedezünk egy szupermarketet, ahol veszünk estére bort, meg egy felmosót és portörlőket, az utóbbiakat azért, hogy én is kapjak valamit. Vasalót akarunk még venni, de az sehogyan sem sikerül, bár egy piacra is bekeveredünk, ahol mindenféle húst, halakat és persze fűszerezett bogarakat árulnak, de vasaló egy darab sincs. Pedig találunk háztartási boltot, de egy bolyhozón kívül mást nem akarnak adni, amikor kézzel-lábbal próbáljuk elmagyarázni, hogy mit is szeretnénk. Bár erősen szemezünk a finomságokkal, egy árva bogarat sem veszünk, pedig Gergő azt ígérte, hogy mindent megkóstol, majd. Mert, ha Kínában vagy, élj úgy, mint a kínaiak.

A viszonylag hosszú séta után készülődés következik, hajmosás és egyebek, az esti megnyitóünnepségen jól kell kinézni, mégiscsak vendégek vagyunk.

Fél hatra lemegyünk vacsorázni. Fontos, hogy pontosan érkezzünk, mert Mr. Hunter (mi neveztük el így, mert egyrészt veszélyesnek néz ki, másrészt a kínai neve is vadászt jelent) nagyon szigorú, ránk szólt többször, hogy leszünk szívesek az étkezésekre időben érkezni, mert különben nem marad nekünk étel. Szót is fogadtunk, és mi legalábbis (mi magyarok szófogadó népség vagyunk), mindig időben megjelenünk az étkezéseken. Vannak persze slendriánok a csoportban, nem akarok személyeskedni, de néhány nemzet fia vagy lánya többször is nem tartotta be az étkezési időket, és ezért Mr. Hunter össze is vonta a szemöldökét.

A vacsoránál megismerkedünk Jidi Majiaval, aki a nemzet nagy költője és az Akadémia elnöke. Megtudjuk, hogy ő mondja majd az egyik nyitóbeszédet este.

Evés után gyorsan ünneplőbe bújunk és irány az ötödik emelet, ott lesz az ünnepség.

Kicsit meglepődöm, ahogy kiszállunk a liftből, egyrészt azon, hogy milyen sokan vannak, másrészt pedig, legalább két tévécsatorna és tucatnyi fotós sürög-forog a hatalmas díszteremben.

A beszédeket szinkrontolmács fordítja, majd mindannyian felolvasunk a saját írásainkból eredeti nyelven, a közönség pedig olvashatja közben a kiosztott papírokról kínaiul.

Aztán közös, csoportos fotózás, és mindenki mehet a szobájába pihenni. Alig telik el öt perc a pihenésből, amikor is Jaroslaw, a lengyel barátunk, csoport- és harcostársunk telefonál, hogy van öt percünk elkészülni, mert megyünk élményeket szerezni. Vagyis megyünk inni. Azonnal felkapjuk a zakóinkat és egy perc múlva már lent is vagyunk az épület előtt. Mind a tízen. Senkinek nem kellett kétszer szólni. Elindulunk gyalogosan, egészen a szupermarketig, ahol délután vásároltunk, amikor is Pillarnak, a spanyol költőnőnek eszébe jut (ő volt már itt többször), hogy ne kocsmázzunk, hanem vásároljunk finom kínai borokat, és menjünk vissza a szállásra, ő tud a másodikon egy teázószobát, az tökéletes lesz nekünk az esti beszélgetésre. Így is teszünk, de hazaérve meglepődve tapasztaljuk (a meglepődve enyhén bagatellizáló kifejezés, mert mindenki kétségbeesett lett, már azon tanakodtunk, hogy a lobbiban fogunk fogyasztani), hogy a teaszoba bizony be van zárva. Guzel (Moszkvából) és Jaroslaw elindulnak Mr. Huntert megkeresni, hogy ugyan nem nyitná e ki nekünk azt a kellemes kis teaszobát, amikor is hirtelen felbukkan az akadémia igazgatóhelyettes nője, aki a kislányával indult éppen haza. Nagyon kétségbeesettek lehetünk, mert azonnal intézkedett, hogy nyissák ki nekünk a teaszobát, de időközben előkerül Mr. Hunter is, aki fejét csóválva nézi a szatyrainkat, majd közli, hogy ebben az épületben tilos az alkoholos italok fogyasztása, de mivel mi többségében európaiak vagyunk, ez egyszer kivételt tesz velünk, de nix hangoskodás, nix nevetgélés, berúgás meg végképp nix. Hát az én uram azonmód meg is ígéri Mr. Hunternek mind az összes feltételt, és végre bemehetünk abba az agyon féltett teaszobába. Fél óra elteltével a mexikói fiú, Gustavo és a skót fiú, Stephen már az ablakon keresztül távoznak a bejárat feletti tetőre dohányozni, mire Dinko is úgy dönt, hogy bizony többet nem fog az épület elé lefáradni cigarettázni. Speciel én örültem annak, hogy legalább kimásznak az ablakon és nem idebent dohányoznak ebben a fantasztikusan tiszta teaszobában. Mármint tiszta volt, amikor idejöttünk, de mostanra már szörnyen néz ki, és én kérek elnézést, de ki fog majd Mr. Hunter szemébe nézni reggel? Abban a pillanatban Pillar felborít egy üveg bort, Nurduran azonnal egy halom papírzsebkendőt kap elő a táskájából, felitatja a bort, letörli az asztalt, majd ahogy végre rend lesz, és már nem látszik semmi, Jarek kiszórja a chipset a földre. Nem bírom nézni se, így inkább lemegyek a bejárat elé rágyújtani. Nem csak stréber vagyok, tériszonyom is van, és fosok kimászni az emeleti ablakon. Na persze, mit ad isten, pont akkor jön Mr. Hunter, és egyáltalán nem kedves, én csak hajtogatom, hogy nem értem, mit mond, és menjen csak bátran be a B10-es teaszobába, és lássa el a bajukat azoknak a pernahajdereknek, akik hangoskodni merészelnek. Legyint egyet és otthagy.

Mire visszamegyek a dohányzásból, a fiúk már éhesek, meg innának valami töményet is. Nekünk van szalámink (ismételten kiemelem, hogy milyen jó, hogy az utolsó pillanatban megvásároltam), úgyhogy gyorsan beszaladok érte a szobánkba. Nurduran, aki muzulmán, kérdezgeti, hogy ugye, a szalámi nem disznó? Mondom, van benne az is, de csak kevés… erre megeszik egy jó vaskos szeletet, közben azt mondogatja, hogy ő az irántam érzett tiszteletből nézzem csak, hogy még a sertést tartalmazó szalámit is megeszi, mert olyan szívesen kínáltam. Az egyiptomi lánynak, Yaranak eszébe jut, hogy neki van egy üveg whisky a szobájában, el is szalad érte. Úgyhogy teljes lett a felhozatal.

November 12.

A reggelinél aztán meglátszik a tegnap este. Duhajabb barátainknak se híre, se hamva. Mi sem vagyunk a legüdébbek, de legalább sikerült megint időben elérni a reggelit, amit a spártai fél nyolcas időpontra tettek. De elvégre iskolában vagyunk, íróiskolában, ahol a diákok élete rendes időbeosztás szerint telik – bár azt nem nagyon tudom, mit és hogyan tanulnak. A nyugati creative writing könyveket nagyjából ismerem, de nem vagyok biztos benne, hogy itt is az a tananyag – pontosabban: jobban örülnék, ha lenne valami specifikus, amit itt főztek ki, mert arra lennék csak igazán kíváncsi. Ennek még majd utána kell nézni. A diákok szemre derűs fiataloknak tűnnek, akik nagyon messze állnak attól az antropológiai ideáltól, ahogy a kelet-európai átlagbölcsész az írót képzelni szereti. Divatosan öltöznek, jó a kedvük és jól pingpongoznak. Ezt onnan tudom, hogy az aulában (ez ugyanaz az épület egyébként, ahol az írótanoncok órái is zajlanak, meg ahol a bentlakásos hallgatók szobái vannak, délelőtt van igazi, tanítás kezdetét jelző csengőszó) található egy remek pingpongasztal, ahol ebéd és vacsora után a hallgatók körmeccsekkel mulatják az időt – és hát, azért láttam néhány olyan csavart szervát, hogy.

Reggeli után öten, Pillar, a spanyol költőnő, Gustavo, a mexikói költő, Jaroslaw, a túlmozgásos lengyel avantgárd performer, és Évával mi ketten (és most itt az kéne álljon, ahogy minket a hátunk mögött neveznek, de erről sajnos nincs forrásom) elmetrózunk a Mennyei Béke Templomához.

A szentélyt, pontosabban: szentélyeket – a Jó termésért szóló imák csarnokát, a Fölséges Menny termét és a Kerek oltárdombot –, sokhektáros park-komplexum veszi körül, amelyben mértani rendben váltakoznak az egyes fafajok – boróka, gingko, fenyő, miegymás –, a szentélyeket pompás sétányok kötik össze. Rettenetes tömeg van, külföldi is akad, de zömében kínai turisták özönlik el az egészet. Sok nyugdíjasnak láthatóan éves bérlete van – vagy lehet, hogy ingyen belépő jár nekik –, ülnek végig a csarnokokban és kártyáznak meg egyéb, általam nem ismert helyi társasjátékokat űznek a legnagyobb nyugalomban és derűben. Nagyon ki van itt találva, milyen életkorban kinek mit kell tennie. Az utcán délutánonként elérzékenyülten figyeljük Évával a gyerekeket hazakísérő nagyszülőket – a szülők nyilván dolgoznak – és a későőszi napfényen pislogó aggastyánokat.

Az egész gigászi templom-komplexumot, amelynek nagy része a 15. században épült, az ég és a föld szimbolikája határozza meg, azaz a kör és a négyzet, meg a 9-es szám, ami a császárt jelképezi. Négyzetes alapra épített körtemplomok, a kilenc és a többszörösei minden lépcsősoron, oszlopsoron, tetőcserépen megteremt valami érzékfeletti dinamikát. Olyan magától értetődő magabiztossággal számít az építészeti szimbolika arra, hogy ha helyes és következetes, akkor a transzcendencia meghajol a bonyolult szertartások akarata előtt, hogy ehhez már csak az irodalom szavakba és jelentésbe vetett őszinte hite fogható. Mintha én őszintén meg lennék róla győződve, hogy az olvasó ezekkel a mondatokkal egyenesen Kínába, 2017. november 12-be utazik, Pekingbe, a Mennyei Béke Templomába. És néha csakugyan ezt is hiszem… … …

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Elektronikus kiadás, 2018

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő Mészáros Ábel
A borítót és a kötetet Hrapka Tibor tervezte
klogo
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0