Nemere István

Az anyák
éjjel sírnak

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-552-2

MOBI ISBN 978-963-453-553-9

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

1

Gyenge szél ölelte körül a pálmafákat; a szétágazó lombokon lustán mozdultak a keskeny levelek. Az egyik pikkelyes törzs mellett apró homokfelhőcske emelkedett embermagasságra, aztán újra leülepedett. A hőség uralma osztatlan maradt. A csend is visszavette birodalmát, mikor elült a szellő. Csak egy kutya ugatott valahol a házak mögött, panaszosan.

Tamás letette a poharat. Egy pillanatig nézte az üveg falán gyorsan zsugorodó, szürkés páraréteget. A keskeny hengerben tompán csillant az éles sarkait vesztett jégkocka. A férfi teste alatt megcsikordult a fehér szék lába.

Az udvar zöld pázsitját számtalan kavicsos ösvény szabdalta. Néhol betonkockákkal rakták ki az utakat. A főépület mellett alacsony, lapos pavilonok sorakoztak. A fák és a bokrok között innen az árnyas teraszról is látni lehetett az alig rezdülő moszkitóhálókat. A napon egy zöld terepjáró állt, krómrészei csillantak csupán, a motorháztető felett vibrált a forró levegő.

Tamás érezte, hogy verejtékcsepp indul el lapockái között. A hőség elől nem volt menekvés, ezt már megértette az elmúlt években. De a pihenés jólesett. A délelőtti vizit után mindig kijön a teraszra, a jégbe hűtött narancslé már-már szertartásnak számított. Szerette ezt a teraszt, itt gyűjtött mindig erőt, mielőtt visszament a nehéz illatú kórtermekbe.

Megint eszébe jutott az a nő. Tegnap késő délután látta a bungalója ablakából. Egy Toyota terepjárón húzott el az utcán, az autó fehér, ritkás port vert fel. Világosbarna vagy talán szőke haj, határozott tekintet, az arca nem túl szép, de érdekes. Ki lehet...? A városban élő fehéreket két kezén megszámolhatta. Gondolatban fel is sorolta őket: a közeli cementgyár három francia technikusa, középkorú holland tanítónő, a repülőtér svéd vezetője, a kórház sebésze, a belga Bauld. No, és ő maga. De két amerikai régész is jött a múlt hónapban, az egykori sivatagi bennszülött birodalom nyomait kutatják, az afrikai kultúra lelkes hívei. Nem messze a várostól állítólag találtak már néhány sírt.

A szőkésbarna nő tehát idegen. Biztosan nem lakik a városban. Turista...? Errefelé ritkán bukkannak fel. A főváros innen ezerkétszáz kilométerre van, a vidék pedig semmi rendkívülivel nem tűnik ki. Hatszáz ház a pusztaság közepén, talán tízezer lakos. De senki sem tudja pontosan, mennyi. A pásztorok állandóan vándorolnak, a tuaregeket pedig soha nem számolták össze.

Töprengéséből a főépület hangszórói zökkentették ki:

– Doktor Tordé... Doktor Tordét várják a belosztály vizsgálójában.

Tamás sóhajtva állt fel. Megint beteget hoztak. A nővérek persze igyekvők, de a vizsgálatot nem végezhetik el helyette. És mikor tanulják meg helyesen kiejteni a nevét? A Tordait hol angolosan, hol franciásan ejtik, de soha nem úgy, ahogy kell. Tohdé. Tordé... No, mindegy. Úgy látszik, két év sem volt elég, mióta itt dolgozik.

Az üres poharat lóbálva ment végig a teraszon, hátát, fejét millió tűvel szurkálta a könyörtelen nap.

Az ismeretlen nő csak nem ment ki a fejéből. Banaka, a fekete főnővér észre is vette, hogy valami motoszkál az orvosban, de nem kérdezhetett rá. Ismerte már Tamást, tudta, hogy magától is beszélni kezd. Délelőtt erre nem volt alkalom. Két nőt is hoztak, és egy idősebb férfit; a férfinak hatalmas nyílt seb volt a vállán. Állítólag vadászat közben sebesült meg; de hogy pontosan mi történt, nem lehetett kideríteni, a férfi csak hausza nyelven beszélt, szavait az egyik nővér tolmácsolta ügyetlenül. Tamás belgyógyász létére is látta, hogy a férfi sebészeti ellátásra, majd hosszas kezelésre szorul. Bauld doktor csak délután jött be; Tamás addig is bekötözte a sebet, és átvitette a férfit a sebészeti pavilonba.

Az egyik nő gyomorfájásra panaszkodott, a másikon Tamás első pillantásra látta, hogy maláriás. Felvette mindkettőt, közben rettenetesen idegesítették a családok. Afrikai szokás szerint a beteget összes hozzátartozója elkíséri a kórházba, hisz ki tudja, milyen sors vár rá, ha a fehér varázslók kezébe kerül. A legnehezebb feladat: az idegeneket rábírni arra, hogy a vizsgálat után hagyják el a kórházat. Ha a betegről a vizsgálat kideríti, hogy nem is beteg, akkor a családtagok hangos tiltakozással lázadoznak: hát ezért cipelték ide olyan messziről, olyan sok fáradság árán. Ha pedig a beteget felvették és helyére fektették valamelyik pavilonban – még rosszabb a helyzet, mert a hozzátartozók legtöbbször egyszerűen nem értik meg, hogy nem maradhatnak mellette. Hiszen ők mindig együtt voltak, együtt vannak... Kivéve talán a fiatal férfiakat, akik munkát keresve vándorolnak le délre, nyugatra, ők megszokták a gyakori egyedüllétet; igaz, kórházba éppen ők kerülnek a legritkább esetben.

Tamás általában megengedte, hogy a beteg gyerekkel itt maradjon az anyja. Bár ezt is megbánta nemegyszer – néha egész gyereksereg hancúrozott a kórtermekben, a kis beteg fivérei és nővérei, unokatestvérei, közeli és távoli barátai –, az ablakok alatt férfiak és nők, rokonok, ismerősök csatangoltak, be-bekiabáltak az ablakokon, lábatlankodtak a folyosón, szemeteltek a pázsiton. A megtermett portás és a beteghordók gyakran léptek közbe.

Tamás csak délután jutott egy kis lélegzethez. Leült a vizsgáló fehér karosszékébe, a kis Mella nővér a gyógyszerszekrényben rakosgatott. Mella sötétbarna bőrű, tubu törzsbeli lány volt, ősei nyughatatlan pásztorvére benne is pezsgett, néha rájött a mozgáskényszer, fel-alá járkált a folyosón, alig tudták megállítani. Az orvosok jobban kedvelték Banakát, széles arcán mindig jóindulatú mosoly fénylett. Kicsit lassú volt, de nélkülözhetetlen. A fekete lány most Tamás arcát nézte, várakozva. Odakünn elcsitultak a zajok. Valahol autó dübörgött, csend lett megint. Az ég mozdulatlan kék bura volt, hőbilincsbe szorította a sárga sivatagban lapuló várost.

– Érkeztek tegnap valamilyen fehérek? – kérdezte végre Tamás.

– Nem tudok róla, doktor — felelte Banaka.

– Estefelé egy nőt láttam, Toyotával. A folyóparti negyedben.

– Talán valamelyik francia technikusnak jön meg a felesége – találgatta a lány. Tamás ezen elgondolkozott. Feleség? Persze, minden lehetséges.

– Az is éppen jókor hívta meg a asszonyt – dünnyögte maga elé. – Most, mikor ilyen feszült a helyzet...

Banaka letette a betegnévsort.

– Késő este két teherautó jött Vadi Hadra felől, doktor úr. Az utasok mesélték, hogy dél tájban lövöldözést hallottak...

– Olyan közel lennének már? És minek lövöldöznének a sivatagban? – legyintett Tamás. De elromlott a kedve. A rossz hírt igyekezett nem elhinni, így csinált mindig, bár maga is tudta, ez nem jó módszer.

Szerette volna felhívni a repülőteret. Johansson biztosan többet tud, neki rádió-összeköttetése van Lugurival. De eszébe jutott, felesleges lenne a dolog, telefonba a svéd nem sokat mondhat, különben is – este találkoznak Olivérnél. Ott majd alkalom nyílik megtárgyalni nem csupán a politikai helyzetet, de talán arra is fény derül, ki lehet az az ismeretlen fehér nő.

Oliver vendéglője a mozi épületében volt. A mozit is Oliver igazgatta; hetente kétszer vetítettek Luguriból repülővel hozott filmeket. Nappal a poros utca felőli oldalon gyors ételbár működött; alkonyaikor az élelmes és nagydarab fekete tulajdonos bezárta a hatalmas deszkatáblákat, átrendezte az asztalokat. Segédei kitakarították a helyiséget, és fél nyolc felé a másik bejáraton keresztül jöhettek a „jobb vendégek”. A Bangarában élő néhány fehér, a helyi kereskedők, a sivatagot járó teherautók tulajdonosai, a fekete hadsereg tisztjei. A társaság soha nem volt nagyszámú. Betévedtek néha erre járó régészek, újságírók, itt éjszakázó katonai gépek pilótái, világjárók. Bár ez utóbbiak mostanában valahogy elmaradoztak, amióta északkeleten megmozdultak az addig hallgató törzsek.

Tamás belökte az ajtót. Nem csapott fel a szokásos hangzavar, ami gyakran filmekből ismert vadnyugati kocsmákra emlékeztette az orvost. Mindjárt sejtette, hogy kevesen vannak odabenn – és csakugyan. A bárpultnál csak hárman ültek, három férfi. Johansson, a svéd. Yebra hadnagy, a hadseregtől. Tariki, az arab kereskedő. Hárman három bőrszínt képviselnek! – jutott Tamás eszébe, miközben átment a néptelen termen, az asztalok között.

Johansson rózsaszínű bőre elütött a mélybarna bútorzattól. Rőt haján megcsillant a pult fölött lógó széles lámpa fénye. A férfi ötvenéves lehetett, mindig kínosan ügyelt ápolt külsejére, és a legtöbb itt dolgozó európaival ellentétben aránylag keveset ivott. Látszott: közeledő nyugdíját sokáig akarja majd élvezni. Általában halkan szólt és keveset, de savószínű, gyermeteg bizalmat sugárzó szemével minden beszélgető partnert hosszan és figyelmesen szemlélt.

Yebra hadnagy a hadsereg rövid ujjú, párducfoltos, terepszínű zubbonyát viselte. A fekete bőrű férfi korát nem lehetett pontosan megállapítani, de huszonhét-huszonnyolc évével valamivel fiatalabb lehetett Tamásnál. A hadnagy nem volt magas, de izmos termetén feszült az egyenruha. Tudták róla azt is, hogy hithű mohamedán. A város szélén felépített ideiglenes barakktáborban állítólag két feleséget is tartott, amit Tamás manapság, a huszadik század vége felé azért mégis furcsállt kissé.

Tariki a helyi gazdagabb arab kereskedők vezéregyénisége volt. A hetven felé járó öreg minden helyzetben igyekezett derűs bölcsességről tenni tanúságot. Rövid, fehér szakállával, kevéske hajával, ráncos arcával jellegzetes és közismert figurája volt Bangarának. Persze, akik jobban ismerték, tudták, hogy Tariki – fél. Tariki már csak ilyen volt. Félt az esetleges változásoktól, az emberektől, az idegenektől, a pénz romlásától, saját családjától; állítólag még attól is, hogy megmérgezik. Rettegését álvidámsággal, korához illetlen fesztelenséggel palástolta. Három teherautója járta a sivatagi utakat, volt Bangarában egy élelmiszerboltja is, de anyagi érdekeltségei voltak a helyi villanytelepen és az egyik zöldségkertészetben is. A város egyetlen benzinkútja is az övé volt. Teherautóit fiai vezették; a hatalmas vörös Berliet-ék bálákkal és utasokkal megrakodva állandóan úton voltak Luguri, Vadi Hadra, Zuber, Kiffa, Szummo és Bangara között.

– Helló, doktor! – üdvözölte Tamást a hadnagy.

– Halljuk a vasfüggöny mögöttiek véleményét! – kontrázott Johansson; csak a szeme sarkába gyűlt szarkalábak árulták el, hogy ezt tréfának szánta.

Oliver, a házigazda kérés nélkül töltött egy pohárba. A jégkocka önálló életre kélt sikamlós állatként csusszant ki a facsipesz nedves lapjai közül, s belecsobbant a pohárba.

– Százszor mondtam már, a véleményem csak az enyém – felelte Tamás kicsit bosszúsan, de azért mosolygott.

– Akkor mondja el.

– Miről van szó?

– A szakadárokról.

– Róluk semmit sem tudok – Tamás kézbe vette a poharat, és felült az egyik hosszú lábú székre. – Az emberek pletykálnak, az európai rádióadók messze vannak... Néhány katonatiszt és polgár valahol a hatalmas ország túlsó végén, a fővárostól ezer-valahány kilométerre felhúz egy árbocra egy újonnan tervezett színkombinációt, ezt az új ország zászlajának nevezik... Ez az ország még nem létezik. Talán a létrehozására szövetkező emberek mozgalma sem létezik. A szövetkezők egy vagy két tartományt akarnak kiszakítani...

– Emlékszünk még Biafrára – legyintett türelmetlenül Yebra. – De doktor, ezek az erők már léteznek. Ahogy eddig hallottam, ezer-ezerkétszáz emberről van szó. Főleg tuaregek és dzsermák... A mi seregünkből két század teljes fegyverzettel átállt hozzájuk.

– Világos a dolog – mondta Johansson. – Elegük van a maguk kormányából. Huszon-valahány éve független már az ország, de az északi területeket egyáltalán nem fejlesztették. Az embereknek nincs hol dolgozniok, nem akarnak már idegen földekre vándorolni. Az a néhány uránbánya...

– Éppen erről van szó – vágott közbe Tamás. – Az uránbányákról. Tavaly olvastam egy párizsi hetilapban, hogy a geológusok új felmérése szerint az eddig ismert készleteknél jóval hatalmasabb érctömeg rejlik a sivatag alatt...

– A többi nyersanyagról nem is beszélve – kapott a szón Johansson. – Így volt ez Biafrában is.

– Ott azért tört ki a lázadás, mert a biafrai bányák bevételeiből tartották el az egész országot – emlékeztetett Tariki. – A tartomány lakói nem akarták megosztani kincseiket más törzsbeli, vagyis számukra teljesen idegen emberekkel.

– És hatvanegyben Katangában? Ott is úgy volt – kontrázott Yebra, bár ő akkor még karon ülő gyerek lehetett. Aztán újra Tamás vette át a szót:

– Gondolják, hogy a tubu pásztorok, néhány dzserma vagy tuareg chef du village és egy-két seregbeli törzsőrmester tudják, miről van szó? Azok állnak a háttérben, akik szeretnék az uránt kiaknázni. A maguk kormánya túl kevés hasznot juttatna a francia meg az amerikai cégeknek, hát azok most keresik a módját, hogyan lehetne az érchez hozzájutni olcsóbban is...

– A régi keleti dal – legyintett Johansson, de barátságosan. – „A vérszopó átkos kapitalisták a profit reményében egymásra uszítják a fejletlen ország kellő öntudattal még nem rendelkező dolgozóit...”

– Ne nevessen, Johansson, van a dologban valami – vágta rá Yebra elkomolyodva. – Nemcsak Keleten mondják ezt. Nemegyszer mi is látjuk és elég tisztán...

– Két francia meg egy amerikai cég kapta meg az uránkitermelés koncesszióját – mondta Tariki töprengve. – De most, ha komoly harcokra kerül sor a Dzsebel-térségben, sőt attól délre is, akkor bizony a bányavidék is veszélybe kerül...

– Arra azért vigyáznak majd – Tamás megforgatta ujjai között a poharat. – Mi igaz abból, hogy ez a szakadár sereg errefelé nyomul?

– Nem sereg az, hanem szedett-vedett söpredék – csapta kezét a bárpultra Yebra hadnagy. Aztán valamivel csendesebben és kissé zavartan folytatta:

– De az igaz, hogy közelednek. Tegnap a Tarim-oázis mellett megtámadták az egyik gépkocsis járőrünket...

– Két út között választhatnak – magyarázta halkan Tariki. – Vagy újabb híveket, katonákat és fegyvereket gyűjtve megindulnak dél felé, és addig harcolnak, míg elfoglalják az egész országot, vagy megvetik a lábukat itt északon, és elszakadnak az ország déli részétől.

– Az első esetben hosszan tartó háborúra számíthatunk – ingatta fejét komoran a svéd. – És nekünk sem lesz könnyű. Bangara északon van, akárhogyan is nézzük. A szakadárok egyik támaszpontja lesz, vagy talán az új fővárosuk...

– Bangarára mindenképpen rossz idők jönnek – Tariki a sötét ablakon keresztül próbált egy pillantást vetni a fekete házakra. De nem látott semmit, az üvegtáblák csak a benti lámpa fényét tükrözték sápadtan.

– Maga örök pesszimista – Tamás kiitta a maradékot pohara aljából. Amint előhúzta tárcáját, Oliver azonnal felbukkant a pult túlsó oldalán, elvette a bankjegyet. Aztán, mintha csak akkor jutott volna eszébe, Tamás Johanssonhoz fordult: – Úgy hallottam, valami európai nő érkezett ide a napokban.

– Igen, tegnapelőtt a postagéppel. Svájci, azt mondta, a régészekhez jött.

– Igazat mondott – fitogtatta jólértesültségét a hadnagy.

– A régészek adtak neki kölcsön egy kocsit. A környéket járja, és állandóan fényképez...

– Ez is a legjobbkor jött... – morogta Tariki. Tamás búcsút vett a társaságtól.

A néptelen utcán mélyre szívta a furcsa, porszagú levegőt. Gyermekkora jutott eszébe, az egyik nyár. Két hét egy alföldi faluban, akácok végtelen sora a földszintes házak előtt, artézi kutak. Az utcán néha román vagy szerb szót is hallott, esténként elhallgatta a halk beszédet, a távoli kutyaugatást. A falu neszeit.

Most, ahogy körülnézett az utcán, ugyanazt érezte, amit Bangarában két éve minden este érzett. A gyér világítás nem vallott arra, hogy egy város főutcáján jár. A házak előtt itt-ott homályos árnyak mozdultak. Valahol egy balafon hangjára férfi énekelt monoton, a végén el-elcsukló dallamot.

Tamás lassan sétált hazafelé.

Hajnalban ébredt. A nyitott ablakban vitorlaként duzzadt, hol pedig lelohadt a fehér moszkitófüggöny. Meghatározhatatlan volt a csönd; csak annak tetszett, de amikor a férfi belehallgatott, ez az álcsend tucatnyi apró, egyidejű neszre szakadt. Valahol vasat kalapáltak, szél mozgatta a ház mellett az öreg fát, kutyák is ugattak. A fürdőszobában víz csepegett, a folyó felől pedig hajósok elnyújtott, tompa kiáltásai hallatszottak, de olyan halkan, hogy szinte álomnak tűnt mindez.

Tamás felkelt. Korán volt még, de a meleg már körülölelte a bungalót, ott lapult a falakon kívül, az árnyékok határán. Az ég nem is kéken, inkább fehéren izzott már.

A fürdőszoba krómcsapjai jólesően simultak tenyerébe, a hűvös vizet sokáig engedte hátára. Aztán nedves haját fésülgetve szedte elő borotválkozókészletét. Végzős egyetemista korában tanult meg pengével borotválkozni, a villanyborotvától nem akarta függővé tenni magát, arra számítva, hogy vidékre helyezik, ahol gyakran előfordul áramszünet. Most itt Afrikában jól jön az ilyesmi. A villanyborotva soha nem nyírja le tökéletesen a makacs szőrszálakat, és Bangarában is gyakran előfordul, hogy kikapcsolják az áramot.

A tükörben csak felületesen figyelte önmagát, így volt ezzel mindig, később jobban emlékezett a részletekre, mint az egészre, bármit látott is. Kétoldalt a világosbarna pajeszek merészen kúsztak le csaknem állcsontja pereméig, haja már megint túl hosszú volt. Orra mellen kezdett bemélyedni két függőleges ránc, nem a gyomorbaj jele volt, talán inkább az otthoni idegesség nyomai. Most ugyan egyre kevesebbet gondolt Mártára, hihetetlennek tűnt, hogy három évvel ezelőtt éjjelét és nappalát lefoglalták a tervek, amelyek mind egy dologra irányultak: hogyan szabaduljon meg tőle.

Elzárta a csapot, jólesett kijönni a fürdőszobából, ahol önarcával nézett farkasszemet. Megtapogatta a ráncokat: harminckét éves vagyok, nem veszélyes a dolog, legalább kicsit markánsabb, erősebb lesz az arcom.

Tornázott egyet, aztán a csöppnyi konyhában gyors reggelit ütött össze. Mikor idejött, a helybeliek felajánlották, hogy keresnek egy boyt, aki főz, takarít, bevásárol, és elvégzi a ház körüli tennivalókat. Itteni szokás szerint ezt a feladatot fekete férfiak látják el. De Tamásnak nem kellett senki; otthon csupán reggelit evett, ebédjét és vacsoráját a kórház adta. Most, hogy a két másik orvos – a szemész és a gyerekgyógyász – hazamentek szabadságra, hát csak ketten maradtak: a belga Bauld és ő. Hát minden második éjszakáját ügyeletben töltötte, a kórházban. A bungalóban nem volt telefon.

Fél óra múlva a kórházban volt.

A sebészeti pavilon ajtajában találkozott Bauld doktorral. A sebész alacsony, kövérkés, kopaszodó férfi volt, túl az ötvenen. Energikus, jó szervező és jó orvos is. ő igazgatta a bangarai kórházat.

– Helló!

– Jó reggelt, Bauld úr! Történt valami az éjjel? A belga megfogta Tamás karját és félrevonta. Két fehér ruhás beteghordó öreg négert támogatott be az osztályra; fel volt kötve a karja, és megviselt arcán dermedt fintor ült.

– Figyeljen rám, Monsieur Tordai. Éjfél után hoztak két sebesült katonát. Persze, elláttam őket, de felléphetnek komplikációk.

– Diagnózis?

– Lőtt sebek és fractura cruris az egyiknél, májruptura a másiknál... Ez a komolyabb. Ha baj lesz, hívjon fel a lakásomon.

– Lázat csillapítani?

– Azt lehet, a lábtöröttnél. De a máj sérültnek ne adjon semmit.

– Értem. A szakadárokkal csaptak össze?

– Nekem nem árulták el, de nyilvánvaló – a belga fáradtan simított végig a homlokán. – Hosszú éjszakám volt, és több ilyenre számíthatunk, ha ez így megy tovább.

– Azt mondják, a szakadárok előrenyomulnak...

– A helyzet megítélése nem a mi dolgunk. Mi orvosok vagyunk – vont vállat Bauld, és lassan kocsijához ment. Mint errefelé a legtöbb fehérnek, neki is terepjárója volt; egy sötétvörös Dodge.

A kocsi elporzott, Tamás felment a lépcsőn. Az előtérben egy tuareg férfi állt három nő társaságában. Mindnyájan bokáig érő fehér leplet viseltek, a férfinak ezenfelül fekete kendő – litham – takarta el az arca alsó felét. Csak gyémántfekete szeme villogott ki fölötte.

Mouri, az örökké vidám, meghatározhatatlan korú beteghordó és kórházi mindenes mélyen meghajolt:

– Jóóó reggelt, doktooor úúúr...! – a férfi furcsán, hosszan ejtette ki a szavak végét, elnyújtotta oktalan. És az a meghajlás! Tamás többször szóvá tette már Mourinak, ne hajlongjon előtte, elég, ha szóval üdvözli reggelente. De hiába beszélt. Mourinak minden őse – amilyen mélyen a család közös emlékezete vissza tudott nyúlni a homályos múltba – fehéreket szolgált. A meghajlás, az alázat – úgy tetszett – Mourinak is vérévé vált. Ártalmas öröklődés! – legyintett sokszor Tamás, de a hajlongás láttán majdnem mindig elfogta a bosszúság és furcsa, érthetetlen bűntudat. „Pedig hát én igazán nem felelhetek az egykori gyarmatosítókért és a maiaknak sem vagyok bűntársa...”

– Jó reggelt! – végigment a folyosón. Két szobában nők voltak, közülük többen gyorsan behúzódtak a küszöbön túlra, amikor megpillantották a közeledő orvost. A folyosó végén a közös csapnál egy asszony ruhát mosott. Nagy szemű, csokoládébarna gyerek ült az ablakpárkányon, lábát lógázva. Ijedten meredt a nagy, magas fehér emberre. Tamás röpke mosolyt eresztett meg feléje; a gyerek arcán egyetlen vonás sem rezdült.

A sebészeti pavilont fedett folyosó kötötte össze a belgyógyászattal. Az üvegfalak között megrekedt a levegő, már most is vibrált a hőség, pedig a nap még alacsonyan állt. Ezen a folyosón is betegek álltak és hozzátartozók. Elhallgattak, vártak, amíg Tamás eltűnt a vizsgálóban.

Jöttére a kis, fehér bútorzatú szobában felugrott a teltkarcsú, duzzadt ajkú fekete nővér, lesimította ruháját. Szénfekete szeme megcsillant, és tejfehér mosolya is.

– Jó reggelt, doktor úr!

– Jó reggelt, Banaka! Mi újság?

– Az az öreg meghalt az éjjel. Tudja, a tüdős...

– Tudom...

Az „öreg” csakugyan öreg volt. Tamás emlékezetébe idézte a röntgenfelvételeket. A tüdeje tele kavernákkal... Persze, menthetetlen volt. Az is csoda, hogy eddig húzta.

– A tegnapi maláriás nő?

– Hajnalban volt egy rohama, most alszik.

– Később majd megnézem.

A fekete lány megeresztett az orvos felé egy mosolyt, aztán letérdelt a padlóra. A kis szekrénykéből kivette a tálcára helyezett rekeszeket. Minden betegnek száma volt. A falon lógó táblára krétával írták, melyiknek milyen gyógyszer jár reggel. Délben. Este. Néha, görcsös álmot szakítva – éjjel is.

Tamás felkészült a vizithez. Már ritkábban jutott eszébe a budapesti klinika, ahol a délelőtti vizit valóságos szertartásnak számított, és az is volt. A slepp, a komolykodó arcok, a professzor álvidám, olcsó népszerűséget hajhászó közvetlensége, az adjunktus jegyzetei, a fiatal orvosok nyüzsgése – mindez már a múlté volt. Tudta: ha ott marad, húsz évébe kerül az előrejutás, és hamarabb nem egész kórházat, de egy osztályt sem kap a kezébe. Ezért vállalta olyan szívesen az afrikai kiküldetést, nyelvismerete miatt fordultak hozzá, és Tamás nem sokáig habozott. Tulajdonképpen egyáltalán nem habozott. Addig ő sem tudott többet Afrikáról, mint mások.

– Készen van, nővér? – kérdezte komolyra vált hangon.

– Igen, doktor úr.

Az ablakon autózúgás tört be. Tamás a moszkitóhálóhoz lépett. Banaka is kinézett, azt hitte, beteget hoztak.

A sárga Toyota közvetlenül a lépcső előtt fékezett. A hátsó ülésen egy középkorú fekete ült furcsa testtartással, lábait az ülésre fektetve. A volán mellől – a szőkésbarna idegen nő ugrott le sportosan, könnyedén. Az a nő, akit Tamás tegnapelőtt látott, és azóta nem ment ki a fejéből.

Banaka elhúzta a száját – ajka most a valóságosnál is vastagabbnak tetszett lapos pillantást vetett az orvosra, és letette a füzetet, amelybe a betegekre vonatkozó utasításokat jegyezte a vizitek alatt. Mella jött be közben, de nem csukta be maga mögött az ajtót. Tamás feszülten nézte a fehér fakeretet. Ott fog felbukkanni az idegen nő, aki aztán már nem lesz idegen.

Jött. Majdnem olyan magas volt, mint Tamás. Ahogy belépett a vizsgálóba, valami megfoghatatlan dolog történt. Tamás soha nem tudta meg, hogy valóban történt-e valami, vagy a változás csupán az ő képzeletében játszódott le... A tárgyak hirtelen világosabbak lettek, élénkültek a színek. Az árnyékok éles határvonallal váltak el a fénytől. A nő huszonöt éves lehetett. Bőrét kicsit lekapta a nap, de nem volt túl barna. A fehér és a világos tejeskávé árnyalata keveredett arcán, karjain. Drapp vászonnadrágot és fehér blúzt viselt. Teste kicsit telt volt, blúzában minden lépésnél finoman rezdültek mellei. Az arca szabálytalan, de csinos volt, szemöldöke szőkés. Zöldeskék szem csillant az ablakon beszökő szűrt fényben. Apró fülei teljesen eltűntek a csaknem vállig érő fürtök alatt.

Megjelenése felvillanyozott mindenkit. Nemcsak Tamást. A két fekete lány megbabonázva meredt a ragyogó „fehér” arcra. Sem Banaka, sem Mella nem látott még ilyen zöld szemet. Az ajtóban álló apró termetű beteghordó pedig a lélegzetét is visszafojtotta.

Tamás furcsa szikrákat érzett arcán és karja bőrén. Mintha villamos kisülések pattogtak volna hangtalanul, kellemes feszültség támadt a szobában.

A nő körülpillantott, és egyenesen Tamás elé lépett.

– Jó napot! Elnézést kérek, ön itt az orvos?

– Igen. Doktor Thomas Tordai... – a férfi szándékosan ejtette ki keresztneve nemzetközibb változatát. A nő kezet nyújtott. A mozdulat egy másodpercre Európává avatta a kicsiny helyiséget.

– Christine Santens vagyok. Genfből jöttem. A város melletti táborunkban baleset történt; behoztam egy embert a kocsimon, akinek nagyon feldagadt a lába... ön sebész?

– Nem. Belgyógyász vagyok, de megvizsgálom a beteget – és elindult. Az ajtóban előreengedte a nőt, közben elhatolt tudatáig az iménti kézfogás benyomása. Christine Santens jó erősen megszorította a tenyerét. Vagy energikus nő lehet, vagy éppen ellenkezőleg, a férfias kézszorítással csupán gyengeségét leplezi.

A Toyota hátsó ülésén fekvő fekete férfi kopasz volt és fáradt arcú. Rongyos nadrágot viselt; az egyik szárat térdig feltépték.

– A régészek táborában dolgozik, az ásatásoknál... Nézze, doktor... Lehet, hogy kígyó marta meg?

Tamás az ülés fölé hajolt.

– Ő mit mond?

– Fogalmam sincs. Csak bellák nyelven beszél.

Tamás a rettenetesen feldagadt lábat nézte.

A végtag térd alatt combszélességű volt, és teljesen elvesztette eredeti formáját. Nem is kellett hozzányúlnia, hogy megtapintsa – úgyis tudta: a bőr megkeményedett, itt-ott pedig dudorok emelkedtek ki belőle. Ha megnyomná valamelyik dudort, a számtalan apró sipolyból sűrű genny ürülne. Ha közelebb hajol, akár szabad szemmel is megláthatja a gennyben a csöppnyi fekete gömböket...

– Ez nem kígyómarástól van, asszonyom. A beteg nyilván tüskébe lépett, vagy más módon okozott a lábán nyílt sebet. Oda élősködő gombák kerültek, ezek fertőzték meg a szervezetet. Az ilyesmit különben „Madura-lábnak” hívják...

– Meg lehet gyógyítani?

Tamás a feketére pillantott. A férfi merev arccal ült, kezével tartotta fel combját. Vajon érti-e, amit a fehérek beszélnek? Gyakran előfordul, hogy eltitkolják nyelvtudásukat.

– Sebész kollégám bejön délután, megnézi... De attól tartok, amputálni kell.

– Amputálni? – Christine arcára döbbenet ült, gyorsan elfordult a betegtől, nehogy az kiérezze tekintetéből, miről beszélnek. – Nincs más megoldás?

– A Madura-láb esetében általában így járunk el, főként akkor, ha a kór előrehaladott állapotban van... Mint ebben az esetben is. Ilyenkor jó magasan, térdben vagy azon felül vágnak, nehogy a fertőzés továbbterjedjen.

A szakszerű magyarázat nem csökkentette a nő döbbenetét.

– Szegény ember – suttogta.

Tamás intett a beteghordóknak:

– Vigyék a sebészetre, később alaposabban megnézem. Bauld doktort majd én értesítem.

– Szörnyű dolog – mondta Christine, mikor ismét bementek az árnyékos előtérbe.

– Így van ez a trópusokon – felelte egyszerűen Tamás. – Ön... a régészeknél lakik?

– A genfi Ember Múzeuma részére készítek fotókat. Néprajzi és művészeti fényképész vagyok... Az ásatásokon talált leletekről is csinálok felvételeket, ezzel egy New York-i múzeum bízott meg. A régészeknél üresen áll az egyik sátor. Legalább nem kell szállodára költenem...

Tamás egy pillanatig nem tudta, mit mondjon. Mennyire másképpen zajlott volna le ez a találkozás, ha most éppen Bauld lenne az ügyeletes... Tamás örült, hogy nem így történt.

– Más beteg nincs az ásatásoknál?

– Nem hiszem. Az egyik régész ugyan fejfájásra panaszkodott ma reggel, de...

– Megnézem. Ebéd után kiszaladok magukhoz – ígérte gyorsan a férfi. Még mindig érezte bőrén az ugráló szikrákat. Már nem látott mást, csak Christine szemét, szökés hajtól keretezett szép arcát. – Ott lesz maga is?

– Ott leszek – bólintott komolyan, és kilépett a fényre. Feje felett fehéren izzott a fény, amint beszállt az autóba. A motor felhördült. Tamás várta, hogy Christine int legalább, de a nő biztos kézzel fordította el a kormányt, és már robogott is a kapu felé.

Talán visszanézett még, a tükörben láthatta, hogy ott álltam a lépcső tetején – gondolta Tamás. Lassan ment vissza a vizsgálóba.

– Kezdhetjük a vizitet, doktor úr? – kérdezte Banaka.

Úgy megmarkolta a volánt, hogy kezefején kidagadtak az erek. A kocsi jobbra-balra dobálta magát alatta, „sivatagi rodeo”, jutott eszébe Johansson kifejezése, egyszer majdnem lerepült az ülésről. Amint elmaradtak mögötte a házak, az út tengerparti dűnékhez hasonló homokdombokra futott fel. Itt-ott még látott alfafüvet, a délutáni nap fényében narancsszínűvé vált a vidék. Tövig nyomta a gázpedált.

Az út lassan eltűnt a kerekek alól, semmibe foszlott, tán nem is volt soha. A sivatagban a szorongás mindig ilyenkor fogta el Tamást. Az út, még ha nem volt is aszfaltozott, a biztonság és a másokkal fennálló, alaposan rögzített kapcsolat benyomását keltette. Valahonnan valahová vezetett; várostól városig, oázistól oázisig. Embertől – emberig.

Itt most csak a föld volt és ő, az autóban. Az ég anyagtalan, színtelen semmi, a föld homok, az autó: rázkódás. Tamás önmaga előtt hirtelen a Világmindenség közepe lett, ahogy a kocsi belerohant a semmi-sivatagba.

A közelben dombokat látott, zöldesbarna dombokat. Úgy tetszett, néhány száz méterre vannak csupán. De Tamás nem volt újonc, és tudta, legalább hét-nyolc kilométerre emelkednek azok a dombok, megtévesztő érzéki csalódás játszott vele.

A régészek Bangarától keletre, egy taplószáraz vízmosás mellett verték fel táborukat. Két nagy narancsvörös és több kisebb sátor állt a lapályon. Hevenyészett, kövekkel kitámasztott rudakra árnyékvető ponyvát húztak; hosszú deszkalapokból tákolt asztalok és alumínium vázas tábori székek között néhány alak mozdult.

Tamás a két fedett nagy teherautó mellé állította le kocsiját. Futólag ismerte a régészeket, Olivernél is találkoztak, és egyszer eljöttek a kórházba védőoltásért. A vezetőjük idősebb, kecskeszakállas férfi volt, őt Tamás most szerencsére sehol sem látta. Az árnyékvető ponyva alól jöttére most csak az egyik férfi emelkedett fel; Hoff szőke volt és mosolygós. Két európai ruhájú néger munkás odahozott egy ládát, aztán elmentek. Tamás nem látott másokat.

– Helló, Mr. Hoff! A többiek dolgoznak?

– Üdv, doktor! Igen, a társaim ásnak. Örömmel közölhetem, hogy eddig még senki sem halt bele sem maláriába, sem skorpiócsípésbe... – mosolygott Hoff, és kezet nyújtott. Tamás megkönnyebbülten lépett be az árnyékba. A nap forrón tűzött.

– De az a fekete, akit Santens asszony hozott délelőtt... – Tamás nem fejezte be a mondatot. Feszülten várta, helyesbít-e Hoff? Asszony-e Christine, vagy kisasszony?

– Miss Christine – javította ki a régész, miközben a székekbe telepedtek. Tamás ismét megkönnyebbült. Az asztalon kődarabok, ecsetek, különféle szerszámok, egy fényképezőgép, rajzolótáblák, vázlattömbök, jegyzetfüzetek, könyvek hevertek.

– ...hallottam, le kell vágni a lábát. Szegény fickó – Hoff az asztal alól vizesvödörből palackot vont elő. – Megkínálhatom, doktor?

– Köszönöm, nappal nem iszom. Éjjel pedig ügyeletes leszek – hárította el Tamás, és türelmetlenül körülpillantott. – Senki sem beteg önöknél?

– Csak nem járvány tört ki Bangarában, hogy ennyire aggódik értünk? – kérdezte Hoff, és töltött magának. – Nekem fájt a fejem reggel, de vettem be egy erős port... Apropó, elfogyott. Nincs magánál?

– Dehogynem. Miss Santens említette, hát hoztam – átadta a kis dobozt, örült, hogy az ürügy, igazi okká válva, valószerűvé tette idejövetelét. Közben a narancsvörös sátrak felé pillantott.

– Hallom, a hölgy fényképész.

– Méghozzá nem is rossz – felelte Hoff. – Sok szaklapban láttam már a képeit. Erőssége a régészeti leletek fotózása, ami magunk közt szólva külön tudomány... Ezeket már lekapta – mutatott a férfi az asztalra. Tamás csak most nézte meg alaposabban a köveket. A szabálytalan, durva oldalakon primitív rajzokat látott, de értelmüket nem tudta megfejteni. A kövek között volt néhány kerekre faragott korong is, közepükön szabályos nyílással.

– Több tudós kétségbe vonja, hogy 1925-ben Tamanrasset mellett csakugyan Tin Hinan, a legendás tuareg királynő sírját találta egy amerikai régész – magyarázta Hoff, de különösebb szakmai lelkesedés nélkül. – Bár néhány tuareg legenda is megerősíti a dolgot, és a C-14-es módszerrel bebizonyosodott, hogy a sírban talált női csontváz a 4. századból származik, mégis felmerültek bizonyos kételyek, hogy mégsem Tin Hinant találták meg... A női csontváz körül fellelt ékszerek körül tört ki a vita. Korhűek-e, egyeznek-e az adott kor termelési szintjének lehetőségeivel? Ezt próbáljuk eldönteni ezzel az ásatással. Az itteni sírokban is akadtunk olyan ékszerekre, mint amilyenek a Tin Hinan állítólagos sírjában voltak...

Hoff hangján érezni lehetett: biztos benne, hogy Tamást különösebben nem érdekli a dolog. És nem is tévedett. Az orvos tekintete elkalandozott.

Christine a háta mögül bukkant fel; az egyik autóból jöhetett. Tamás felpattant, és rögtön dühös lett magára. „Úgy ugrálok, mint egy gimnazista!”

– Bon jour, Mademoiselle Santens!

– Minek ez a sok ceremónia? – lázadozott ültében a régész. – Mi itt csak Christine-nek szólítjuk, igaz?

A lány mosolygott. Még nedves fényképeket hozott, ujjai közt szorította sarkukat, csipesszel. Mutatta a régésznek.

– Itt a déli oldal, ez meg a felülnézet. Holnap megcsinálom fekete-fehérben is – mondta, és Tamáshoz fordult. – Igaz, hogy ön Keletről jött?

– Hát... Ha Közép-Európát Svájcban keletnek nevezik... – vont vállat kényszeredetten az orvos.

– No, ne sértődjön meg. „Kelet” már régen nem égtájat jelöl elsősorban, vagy nem csak azt.

– Maradjunk ennyiben – felelte Tamás gyorsan; nem akarta, hogy ismeretségük máris meddő vitával kezdődjék. Christine úgy volt öltözve, mint reggel, mégis, valahogy most más volt. A táborban, úgy látszik, otthonosan érezte magát. Szabadabban mozgott, fejét felvetette. Szeme szikrája Tamásra villant.

– Visszamegyek a laborba... Az előhívóban hagytam egy tekercset.

A „labor” az egyik autó nagy rakterében lezárt fülke volt. A nagyítógép, a csap és a kis kádak között annyi hely maradt, hogy a lány beállhatott a rácsos padlóra.

– Magamra zárom az ajtót, így sötétkamra lesz belőle – mosolygott, és behúzta a keskeny alumínium ajtót. Az autóban megrekedt a hőség, Tamás érezte a gerince árkában lecsurgó verejtékcseppeket. Egy ládára telepedett.

A fülkéből zaj hallatszott, víz csurrant. Aztán Christine kiszólt:

– Mondta Hoff, hogy fáj a feje?

– Igen. Adtam neki gyógyszert – Tamás egy pillanatig merően nézte a szürke ajtót, aztán váratlanul – önmaga számára is váratlanul bátorságra kapva folytatta: – De én nem Hoff miatt jöttem. Magát akartam látni.

A fülkében csend támadt. Tamás még mindig csodálta saját merészségét. Mindig elfogult volt a nőkkel szemben. Az egyetemen hányszor kinevették a fiúk. Igaz, Mártát is ott ismerte meg, a nő azonnal kiismerte ezt a gyengéjét, és anyáskodni kezdett felette. De Márta ma már nem volt tényező, apró fekete ponttá zsugorodott az emlékláthatár szélén.

– Biztos ebben? – hallotta a lány hangját.

– Teljesen biztos vagyok – felelte keményen. „Mint egy filmhős!” – vágott belé, és tovább csodálkozott: „Mi történt velem?”

Az ajtó kinyílott. Christine tekintete ijedt kis macskára emlékeztetett, de volt benne valami rókás is. Szeme oldalt elkeskenyült, mosolygott most is, de ez a mosoly már nem olyan volt, mint az eddigiek.

– Ne beszéljen így.

Tamás megmakacsolta magát:

– Őszinte vagyok. Baj?

– Nem, de... – a lány letette a nedves tekercset, csíkos törölközőt markolt fel. Nem nézett Tamásra. – Szóval, nincs semmi értelme.

– Kiütközött magából a svájci céltudatosság – mondta Tamás –, sok szép dolog van, ami értelmetlennek tűnik vagy tényleg az is. De attól még szép lehet.

Christine megrázta a fejét. A haja szabadon repkedett nyaka körül.

– Mondhatnám én is, hogy önből meg a keleti romantika ütközött ki... Doktor úr, ne udvaroljon. Maguk, itteni fehérek mind ilyenek? A családjuk Európában vagy az óceánon túl van, maguk pedig alig várják, hogy feltűnjön egy tűrhető fehér nő...

– Fényképész kisasszony, ne sértegessen... Európában nincs családom, elvált vagyok. Ami pedig a „tűrhető fehér nőket” illeti, ne becsülje le önmagát. Maga sokkal magasabb színvonalat képvisel. Maga igen...csinos nő, Christine.

A lány lehajtotta fejét. Még mindig törölgette régen száraz kezeit. Tamás csak most kezdett megijedni saját merészségétől. De tudta, nincs visszaút. Nem is akart visszakozni. Nézte a lány arcát. Karját, derekát, mellét. Lábait. Kívánta, de érezte: most csak simogatná-ölelné, jó lenne közelről hallgatni a lélegzését, suttogni a fülébe.

Aztán tovább támadott, merészen:

– Meghívom a városba, Christine. Kérem, jöjjön velem!

A lány elfordult, tett-vett, becsukta a fülke ajtaját. Amint Tamás újra megláthatta az arcát, az már ugyanolyan cicás-rókás volt, mint percekkel korábban.

– Meg fog lepődni, doktor... Elfogadom a meghívást.

Hoff csak felemelte a palackot markoló kezét, úgy intett utánuk. A terepjáró felhördült, és lassan őrölve a homokot, útnak eredt. Tamás homlokán a légmozgás felszántotta az apró verejtékcsöppeket.

Útközben nem sokat beszélgettek. Fülükbe hasított a motorzúgás. Amint kiértek az útra, Tamás gázt adott, és a lányra pillantott.

– Nem ráz nagyon? – kiáltotta.

– De igen! – kiáltotta vissza Christine, és megmarkolta a kapaszkodóvasat. Tamás látta: nem visel gyűrűt az ujján.

Bangara szemmel alig látható lapályon feküdt; a serpenyőszerű földmélyedés szintje alig különbözött a környező sivatag magasságától. Ezen még nem látták a házakat, pedig a város már közel volt. Délután négy óra felé járt az idő; a nap még magasan állt, de már nem tűzött olyan forrón. Az úton vöröses porfelhőt vertek maguk mögött. Christine fogai között is érezte a kis homokszemcséket. Aztán hirtelen útszélre húzódott piros teherautót pillantottak meg maguk előtt. Tizenöt-húsz felnőtt és gyerek állt mellette.

– Akár hiszi, akár nem – mondta gyorsan Tamás –, ilyen autókon utazgatnak a sivatagban. Olykor tíz-tizenöt napig is mennek, ezer kilométereken át... Vonat erre nincs, autóbuszközlekedés sem, repülőgépre pedig nem telik nekik.

– Ez váltja fel a tevéket?

– Úgy valahogy – Tamás lassított. A feketék közül többen integettek. Az utasok közelebb érve látták, hogy a teherkocsi sofőrje az első tengely alatt fekszik, csak a lábai látszottak ki.

– Pechjük van. Pont a város előtt romlott el... – mormolta Tamás, és fékezett. A porfelhő utolérte őket, Christine behunyta szemét. Mikor kinyitotta, izzadt-csimbókos, fekete hajú fejeket látott egészen közelről. Félmeztelen és rikító ruhás nők állták körül az autót. Két alacsony férfi piszkos batyukkal tülekedett, valaki kecskét rángatott vékony kötélen, az állat szüntelenül mekegett. Rikoltozás, izgatott kiáltások töltötték meg a levegőt.

Tamás felemelkedett az ülésről, mondott valamit, de hangját elnyomta a zaj. Akkor kezével mutatott három nőre, akik apró gyerekeket tartottak karjukban. Kinyitotta a kocsi hátsó ajtaját. Résen kellett lennie, mert közben a másik oldalról egy suhanc és a kecskés férfi próbáltak benyomakodni az autóba.

– Patron! – kiabálta egy férfi. – Engem vigyél, engem! – Ki tudja, miért, a nyakában viselt keresztet mutatta fel, misszionáriusoktól ellesett mozdulattal. Égszínkék, földig érő leplet és fehér fejfedőt viselt. Talán arra számított, hogy a jel meghatja a fehér férfit?

– Menjetek gyalog, a város nincs messze! – felelte Tamás, és becsapta az ajtót a három nő után. Óvatosan nyomta a gázpedált; a tömeg kelletlenül vált szét előttük. A sofőr közben előmászott, és a terepjáró lépcsőjére ugorva gyorsan hadart valamit Tamás fülébe.

Christine mozdulatlanul ült az első ülésen. Háta mögött a néger nők éles, fülsértő hangon beszélgettek egymás között; izzadt testük szaga a lány orrába hatolt, próbálta legyőzni undorát, de ez alig-alig sikerült.

Hamar beértek a városba. A piactéren Tamás megállt; a nők kiszálltak, egyikük azt mondta: merci. Tamás gázt adott, és csak akkor szólt újra Christine-hez:

– Ezek menekültek voltak... A lázadók vagy szakadárok vagy hogyan nevezzem őket, megtámadták a falujukat. Nekik sikerült az úton megállítaniok ezt az autót... A sofőr mondta, hogy felégetett falvakon jött keresztül, ahol már egyetlen élő lelket sem látni, csak disznók mászkálnak a füstölgő romok között...

A piactér másik oldalán újra fékezett. Az élelmiszerbolt előtt feketék álltak sorban. Gyerekek kerékpároztak cikázva.

Tariki meglátta őket az ablakon át; a csöppnyi iroda ott volt a bolthoz ragasztva. A kereskedő hosszú, hófehér galabijában, öreges léptekkel jött ki a kocsihoz.

Tamás néhány szóval elmondta a történteket. A teherautó Tarikié volt; a kereskedőnek most gondoskodnia kellett a sivatagban rekedt utasokról, a teherkocsi kijavításáról. Az arcán látszott, hogy a hír kellemetlenül érintette. Mintha örökös-régi félelmeit látta volna beigazolódni. Futólag meghajolt Christine felé, aztán köszönetet intve Tamásnak eltűnt a boltban.

Christine kinyitotta az ajtót, lelépett a földre. Fél arca árnyékba került.

– Köszönöm a szívességét, doktor... Vásárolnom kell néhány dolgot.

– Ne tréfáljon, Christine! Nem azért hívtam meg, hogy... bevásároljon.

– Hát miért? – mosolygott a lány. De volt benne valami idegenség, most először érezte így a férfi.

– Látta már az erődöt?

– Messziről. Az a sárga, tornyos épület?

– Igen. Vásárolni később is lehet... Jöjjön, megmutatom. Az Bangara egyetlen turisztikai látványossága.

Christine visszaült a kocsiba. Tamás elégedetten fordította el a kormányt, de a melléből a nyomás nem múlott el. „őszinteség, céltudatosság – gondolta –, csak így tovább. Christine nagyon szép és értelmes nő.”

Az erőd romokban hevert. Egykor az idegenlégiósoké volt; később elhagyták. Még régebben pedig – ki tudja? Árnyékában-védelmében valaha vége sincs karavánok álltak meg éjjeli pihenőre, katonák zajongtak a napégette kapuboltozat alatt. A tornyokban figyelők álltak örökké, és az erőd körül az élet időtlenül zajlott.

A nagy központi udvarról számtalan helyiség nyílt, föld alatti hűvös pincerendszer boltívei ásítottak feketén. Az embervastag falakba vágott lőrések értelmüket vesztve meredtek a városra. A lépcsőfokok már töredeztek, billegtek.

– Adja a kezét – és nem várva válaszra, megfogta Christine karját. Később megragadta a lány ujjait. Felmentek az emeleti körfolyosóra. A nap rézsűt tűzött be a réseken. – Legalább harminc éve nem lakott itt senki – mondta Tamás –, az öregek mesélték, hogy az ötvenes években még állomásozott itt egy géppuskás mehari-osztag...

– Mehari?

– Arabul van. A tevét jelentő legalább háromszáz szó egyike – legyintett Tamás. Christine közben az egyik lőréshez lépett. Innen a város háztetőit látták, a számtalan fehérre fakult, kemény agyagfalat. A legömbölyített tetőszéleket, a belőlük kiálló gerendavégeket. A kis udvarokat, a tetőteraszokat. A csöppnyi ablakokat. A piactéren ilyenkor is nyüzsgő sokaságot.

Az alkonyi napfény aranyszínbe öltöztette Christine arcát, meztelen karjait. Tamás nem tudta róla levenni a tekintetét. A lány ezt persze megérezte, odafordult. Nagy szemei szinte világítottak.

– Mit néz, doktor?

– Magát. Nagyon tetszik nekem, Christine.

A lány gyorsan visszafordult a törés felé.

– Azt sem tudja, ki vagyok.

– Még nem tudom...

Kis csend után Tamás tovább támadott:

– Meddig marad Bangarában?

– Nyolc-tíz napig. Ha csak nem jön közbe valami...

– Mire céloz?

– A régészek találhatnak valami érdekeset. Sőt, talán szenzációsat is... Tin Hinan valódi sírját, vagy ki tudja, mit...

Tamás hallgatott. Csak most ért el tudatáig, milyen jól érzi magát. Furcsa, ernyedt-édes kábulat vett rajta erőt, ugyanakkor pontosan értett-látott mindent, jól érzékelte a környező világ testükre fonódó darabkáit, tudatában volt annak, amiről beszéltek. „Bátorság” – mondta, és úgy vélte, erről beszélhet is:

– Magával szemben furcsán bátor vagyok... Ilyesmit soha nem éreztem még nőkkel szemben.

– Ügyesen udvarol, doktor, ezt el kell ismernem.

– Tulajdonképpen nem is tudom, udvarlok-e. Alig néhány órája ismerjük egymást, de valamilyen nagy bizalmat és vonzódást érzek maga iránt. Ilyesmit eddig sohasem éreztem.

Christine erre nem szólt, nem tudta, mit válaszoljon. Tamás szívesen folytatta volna, de az udvarról zajt hallottak. Gyerekek futottak az egykori kút romjai köré, vékony hangon visítottak. A félhomályban álló két ember között mintha elpattant volna az összekötő kapocs, kialudt a kékes feszültség elektromos íve, szárnyaszegett madarak lettek, fekete szobrok. Aztán Christine mozdult elsőnek. A folyosóról visszaszólt:

– Menjünk... Szeretnék vásárolni néhány dolgot.

A piactér melletti kis utcában már árnyékba merültek a félköríves árkádok, megnőtt a forgalom. Utcai árusok nyakukba akasztott tálcákon tömérdek apróságot kínáltak. A járda szélén gyékényre rakta áruját egy fafaragó; barna szarvasok ágaskodtak, nagy hasú nők léptek, ujjnyi tigrisek vicsorogtak. Tamás az autóhoz támaszkodott; a zaj szinte az agyukba csapott.

– Vissza kell mennem a kórházba... A kocsit kölcsönadom holnapig. Délelőtt bejön a városba?

– Igen, fel kell adnom az eddig elkészült képeket. .. Csütörtökön jön Luguriból a postagép?

– Igen, déltájban. Ugorjon be értem tizenegy után, nekem is van elintéznivalóm Johanssonnál...

A lány kezet nyújtott. Egy pillanatra tenger csapott fel Tamás körül, csak a tajtékfoszlányos csapdosást hallotta, és Christine szemét látta, zöldeskék áradat borította el.

– Viszontlátásra, doktor!

– Thomas a nevem, Christine.

A lány finoman elmosolyodott.

– Viszontlátásra... Thomas!

Az éjszakai ügyelet órái megnyúltak, az idő szinte megtorpant. A kórház csöndje elkábította Tamást, befonta a falióra ritkán kattanó neszhálójába.

Éjfél után váratlan látogatója érkezett. Yebra hadnagy robogott be egy dzsippel. Sofőrje künn maradt az autónál. Tamás a vizsgáló ablakán át islátta, hogy a katona géppisztolyt markolva, nyugtalanul figyeli a környéket.

A vizsgálóban csak a mosdó fölött égett egy kis lámpa. Tamás a kereveten feküdt. Mire felállt, és az ablakhoz lépett, a folyosón csizmás lábak dobbantak. A hadnagy résnyire nyitotta az ajtót.

– Egyedül van, doktor?

– Igen. Jöjjön be, hadnagy. Mi történt, sebesültet hoztak?

– Nem. – Yebra is géppisztolyt viselt, vállán a párducfoltos egyenruhába mélyen bevágódott a fekete szíj. – Bauld doktor otthon van?

– Remélem.

A hadnagy nem engedte, hogy Tamás felkapcsolja a mennyezeti lámpát. Megfogta az orvos karját.

– Csak egy kérdésem van, Monsieur Tordé... Nem akar szabadságra menni?

– Szabadságra? Miért mondja most ezt?

– Hát... gondoltam, van régóta esedékes szabadsága, szeretne hazalátogatni Európába...

– Gondolja, hogy most elmennék? Éppen akkor, mikor két kollégám már úgyis szabadságon van?

– Pontosan. Most – a két szót Yebra különös hangsúllyal ejtette ki. Tamás próbált a fekete szemekbe nézni, de a férfi – szándékosan? – kerülte tekintetét.

– Nem, hadnagy. Az idén már voltam három hétig a nigériai tengerparton. Több szabadság nekem nem jár.

– Azt el lehet intézni. Egy telefon Luguriba, a minisztériumba... A francia technikusokat már szabadságolták. Holnap elrepülnek a postagéppel.

Tamás leült a heverő szélére. Most is hiába kutatta a hadnagy arcát.

– Mondja meg nyíltan, miről van szó?

– Többet nem mondhatok, doktor. A szakadárok... Szóval, megeshet, hogy jóval gyorsabban nyomulnak előre, mint azt eddig hittük.

– Elfoglalják a várost?

Yebra vállat vont. Úgy állt a kis szoba közepén, akár egy súlyos szobor. Szétvetett lábakkal, széles vállal.

– Minden lehetséges. Ezért gondoltam, hogy elutazhatna, doktor.

– Itt hagyjam a betegeket?

– Magával viheti őket?

Tamás nem válaszolt. Felállt, az ablakhoz lépett. Odakünn – a porta ablakából kiszűrődő gyér fényben – a sofőr katona sétált ide-oda, felvöröslő cigarettaparázs és két szeme fehérje csillant.

Az ajtó halkan csukódott. Mire Tamás megfordult, Yebra már nem volt a szobában. Odakünn felhördült a dzsip.

Tamás sokáig állt még az ablaknál, a mozdulatlan meleg éjszakát nézte, és semmit sem értett az egészből. Hajnal felé elaludt a kényelmetlen agyon; reggel pedig hajlamos volt azt hinni, hogy Yebra nem is járt ott. Hogy a furcsa látogatás kellemetlen álom volt csupán.