Napraforgó pálinka, avagy Parázs a tűzre!

Lappints Levente

2017

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektor: Nagy Sára

Könyvborító rajz: Őri Miklós

A könyvben olvasható minden cselekmény a fantázia műve. Különös tekintettel azokra, melyek büntetőjogi felelősséget vonnak maguk után. Ha esetleg valamelyik rossz életű cimborám magára ismer egy-egy megnyilvánulása vagy személyiségjegye alapján, az is csupán véletlen. De tényleg… Ha bárkit megbántottam a könyvben leírtakkal, az elmehet a sunyiba! Vagy álljon elém! És iszunk rá egy sört…

„ Szerintem te egyszer tizenéves korodban elmentél egy buliba – és azóta is ott vagy!”

(Rezsó)

„…Olyat mondok én neked kis barátom, amit még a legokosabb kémikus se tud! Nézz körbe a világban! … Az erkölcsök az alkoholban oldódnak!”

(Ismeretlen kocsmahős)

A remesei búcsú

Mari néni ijedten kapott a szívéhez. A kezében tartott bevásárlókosár messze repült, minek eredményeként huszonöt tojásból húsz a pusztulás sorsára jutott, nagy örömet okozva ezzel az öregasszony lábainál settenkedő Micurki macskának.

Hogy mitől rémült meg ennyire Kovács Józsefné, született Hodorovszki Mária Remese köztiszteletben álló idős asszonya ezen a júniusi reggelen?

A riadalom tárgya egy ember volt. Azaz, hogy ebben nem volt teljesen biztos az idős hölgy, mert az illető, aki hajnali fél ötkor felé közelített az utcán, ijesztően festett. Csak fél lábán viselt lábbelit, egészen pontosan egy rettenetesen koszos papucsot. Egy enyhén megszaggatott rövidnadrág lógott rajta, és ha a szentéletű Mária néni, aki nem azonos a Bibliában emlegetett Szűzanyával, hátulról is látta volna, akkor valószínűleg rögtön szörnyethal. Ugyanis a nadrág ülepének nagy százaléka hiányzott. Két vöröslő, sebes farpofa kukucskált a világra a rongyos nadrág lyukain keresztül. Ami igazán meglepte az öregasszonyt, az volt, hogy a rém semmilyen felső ruházatot nem viselt, ellenben rendkívül sok tetoválás „díszítette” a testét, Az idézőjel azért indokolt a díszítést illetően, mert a tetoválóművész – hivatalos képesítés híján – nem anyagi juttatást kért munkájának ellenszolgáltatásául. Egyszerű ember lévén megelégedett óránként két liter borral. Ezt rendszeresen, még a művelet megkezdése előtt elfogyasztotta, ami indokolt is volt, hiszen csak így tudta csillapítani kezének remegését. Ám minden megkezdett óra újabb két liter vöröset jelentett, így a harmadik-negyedik munkaóra végére a tetoválás minősége kérdésessé vált. Hősünket azonban ez cseppet sem zavarta, és törzsvendégnek számított az említett mesternél.

Mari néni sóbálvánnyá válva figyelte a furcsa alakot, aki rettenetesen vörös hajával, vastag keretes szemüvegével, terjedelmes pocakját vakargatva, dülöngélve közeledett felé, közben pedig igazi átérzéssel ordította, hogy „nem tudom az életemeeeetholrontottamééééneeell”

Az idegen Mari néni mellé ért. Az öregasszony érezte, hogy ez most fordulópont az életében. Tegnap volt a búcsú, és a búcsúi misén kissé elbóbiskolt. Talán ezért a bűnéért küldték érte ezt a vörös ördögöt! Halkan elkezdte mormolni a miatyánkot… Az idegen megállt, rámeredt az imádkozó, remegő idős asszonyra, majd pokoli hangon így szólt:

– Hééé Mami!! Kiborúút a tojááss? – Majd egy ördögökhöz cseppet sem illő lovagias gesztussal nekiállt, hogy az eldobott kosarat felvegye. Ez nem ment olyan simán. Kétszer-háromszor átborult a kosárka felett Micurki nagy bánatára, mivel a széttört tojások nagy része az „ördög” testére tapadt. Azért nagy nehezen sikerült felemelni az említett kosárkát, majd széles vigyorral az arcán, miután egy ujjal visszatolta a lecsúszni készülő szemüvegét, ráakasztotta Mari néni imára kulcsolt kezeire. Biccentett, és tovább dülöngélt az úton, magába azért megjegyezvén, hogy a vénasszony azért megköszönhette volna, meg hogy minek iszik az ő korában, ha nem bírja, aztán utána meg dobálja itt a tojást…

Az, hogy a „vénasszony” hogyan dolgozta fel a sokkoló eseményeket, valamint hogy a történtek után három napig nem aludt, és a folytonos imamormolás miatt aggódó unokái egy rövid időre egy zárt intézetbe helyezték, már nem tartozik történetünkhöz. Azt viszont el kell árulnom, hogy az imént leírtaknak egészen prózai oka van. Az előző napi remesei búcsúba az ördögnek nézett fiatalember, aki mellesleg a Parázs névre hallgatott, berúgott, ahogy illik, és szokásához híven elkeveredett attól a társaságtól, akikkel érkezett. A későbbiekben kissé megverték és menekülnie kellett. Ez magyarázatot adhatna kopottas megjelenésére. De nem ad. Mert Parázs mindig így nézett ki. Most pedig, hogy tudata annyira kitisztult, amennyire ez lehetséges, felkászálódott a trágyadomb oldalából, ahol fáradt szemeit pihentette pár órácskát, és elindult, hogy megkeresse víg cimboráit, akikkel együtt érkezett a mulatságba.

Arra ébredtem, hogy nem alszom. Tudom, furcsa, amit írok, de tényleg így volt. Egyszer csak magamhoz tértem, és meglepve láttam, hogy egy idősebb asszonnyal ülök egy kiskonyhában, az asszony tekintetében pedig bizonytalanság és jó adag aggodalom tükröződött. Fogalmam sem volt, hogy kerültem ide, és ki ez itt velem szemben. Elhallgattam. A kínos csend még rosszabb volt, ezért folytatni akartam mondandómat, de nem tudtam miről beszéltem előtte.

–Főzne nekem egy kávét aranyoskám? – kérdeztem hirtelen ötlettől vezérelve, nem csupán időhúzás céljából, hanem mert éreztem, hogy mocskos fáradt vagyok. A nő még furcsábban nézett rám, majd bizonytalanul bólintott. Ahogy elfordult, csendben kislisszoltam a konyhából, hátha találok valamit, ami előhozza az emlékeimet, esetleg valamelyik sarokból előmászik valamelyik züllött pajtásom, és felvilágosítással szolgál hollétünkről. De senkit sem találtam. Csupán néhány zárt ajtóba ütköztem, az egyébként takaros házban.

–Hová tűnt? Most nem issza meg a kávéját? – hallottam a konyha felől, és bár nagy volt a kísértés, hogy valamerre meglépjek, mégis visszamentem és széles mosollyal az arcomon kortyolgatni kezdtem a feketét.

–Biztos, hogy meg akarja várni a férjemet, fiatalember? Elég morcos szokott lenni, ha hajnalba ér haza. Na meg az éjjel hívott is, és mondta, hogy valami verekedés tört ki a bálba. Az én uram kemény ember. És ha ivott is az éjjel, nem biztos, hogy beleegyezik az eljegyzésbe.

Hatalmasat csattant az állam a padlón. Persze, csak képletesen. Mivel komoly ütésváltások közepette is meg tudtam őrizni a higgadtságomat, összeráncoltam a szemöldököm, és úgy tettem, mint aki elgondolkozik a nő szavain.

–Akkor talán mégis csak jobb lenne…

–Én nem azért mondom. Tudja ez az élet rendje. De tudja, azért a mi időnkben más volt. Én eltitkolom az uram előtt, hogy maga benn aludt az Évikénél, de ha valahogy mégis lebukunk, akkor itt nagy zűr lesz!

Aha! Már kezdtem érteni a dolgot. Megint elkóricáltam, szerelmesre ittam magam, és hirtelen ötlettől vezérelve újfent megkértem valami kislány kezét. Pech, hogy pont beleszaladtam az édesanyjába. Mert úgy látszik voltam annyira lelkes, hogy az öreglánytól is engedélyt kértem. Ez az Évike vajon jó csaj? ...

Az volt. Éppen abban a pillanatban lépett be a konyhába, ahogy kis gondolatsorom végére értem. Földbe gyökerezett a lába, ahogy rám nézett. Egyébként csak valami vékonyka top volt rajta, meg egy olyan cuki kis francia bugyi, hogy egyem a szívét! Illetve nem is azt…

A helyzet kezdett kínossá válni, ezért sietve megszólaltam:

–Sajnos kedvesem, anyukáddal arra jutottunk, hogy mégse várhatom meg ma apukádat!

–Ööö, jó, értem… – nyögte ki végül, és tekintete édesanyjáét kereste.

–Jól van kislányom, magatokra hagylak. Csak aztán búcsúzkodjatok gyorsan, mert mindjárt megjön apád! – azzal kiment a konyhából.

Rámosolyogtam a lányra, és legeltetni kezdtem rajta a szemem. Fincsi volt. Igazán finom anyag. Sötét haj, sötét szem, valami eszméletlenül helyes arcocska, na nem olyan, mint a topmodelleké, amolyan kislányosan aranyos, és ez a cukor buksi egy olyan tuti kis testről nézet rám, hogy a látványtól megrészegedtem… volna. Ha nem éreztem volna még az éjszaka elfogyasztott mennyiség lüktetését így is a fejemben.

– Azt mondtad lelépsz! Mit keresel még itt?

– Nem bírtam nélküled, kincsem. Amúgy megkértem a kezed! - vigyorogtam, mire ő halál sápadt lett.

– Normális vagy? Nem elég, hogy leitatsz, aztán kihasználod a részegségem? Ez mire volt jó?

– Na, aranyoska! Hogy ki mennyire volt részeg az éjjel, arról ne nyissunk vitát! Őszintén, nekem minden kiesett. Itt tértem magamhoz, gondolom belebotlottam édesanyádba, és rögtönöznöm kellett. Pech, hogy olyan nagy hatást gyakoroltál rám, hogy egyből el akartalak jegyezni… Bár talán én is tettem rád valamilyen benyomást, ha a hálószobádból kellett kiszöknöm - vigyorogtam, mire ő tökéletesen vörös lett, és lehajtotta a fejét.

– Én részeg voltam… meg amúgy is…

– Jól van kincsem, nem szégyen ez! Előfordult már mással is, és valószínűleg veled sem először és utoljára esett meg.

– Én nem vagyok olyan! – csattant fel a kicsike.

– Én sem, kincsem. Minden csupán a véletlenek szerencsétlen játéka. Te véletlenül sokat ittál, én nem véletlenül tettem ugyanezt, aztán véletlenül haza cibáltál az ágyadba egy szerencsétlen kiszolgáltatott részeg embert… Ki tudja milyen perverz dolgokat műveltél velem! – már nyitotta a száját, hogy tiltakozzon, mikor egy csattanás hallatszott, ő pedig rémülten összerezzent.

– Ez apu! Gyorsan, erre, hátul menj ki!

– Jól van baby, de azt se tudom, hol vagyok!

– Ha végig mész a kerten, akkor a Fő utcára jutsz. Menj már!

Az ajtóból visszafordultam felé, miközben ő erőteljesen tolt az udvar irányába. Odahúztam gyengéden a buksiját, majd egy rövid, szellőkönnyedségű csókot leheltem az ajkaira.

– Megkereslek majd tündérkém! – és mentem.

Paraszt arcába tűzött a nap. De ez őt egyáltalán nem zavarta. Illetve most éppen nem ez zavarta. Figyelmét teljes mértékben lefoglalta az a művelet, hogy mélyen szájába túrva ellenőrizze bal alsó négyesét, hogy az említett rágásra, és olykor sörnyitásra használt fog meg van-e még. Megvolt. A tenyerében. Elgondolkodva nézegette egy darabig, majd zsebre vágta. Sziszegve nyúlt arcához, ahol egy lilás színben játszó daganat éktelenkedett.

– Suttyó! Élsz még? – mordult fel aztán. Kérdésére először csak halk nyöszörgés volt a válasz, majd megmozdultak a bokor levelei, ahol idáig mindketten tartózkodtak, és egy vékony árnyék telepedett mellé.

– Azt hiszem, megmaradok – nyögte a másik.

Hőseink elnevezéséből a kedves olvasó gondolhatja, hogy nem finom lelkük miatt szerették az említett két egyént. Paraszt magas, enyhén pocakos fiatalember volt, széles arccal, és uborkára emlékeztető orral, ami az évek során nyerte el végleges formáját, sűrű ökölcsapások közepette. Suttyó valamivel alacsonyabb, és sovány, magas homlokú, keskeny szájú srác volt. Elég groteszk látványt nyújtottak a beszűrődő napfényben, ahogy véresen és rendkívül sárosan egy hatalmas bokor tövében ücsörögtek egy szántóföld szélén egy diófa árnyékában, pár kilométerre Remese határától. Ide kellett menekülniük, mikor a népharag győzedelmeskedni látszott. „Na persze, már megint ezek a bunkók kezdték – morfondírozott magában Paraszt. – Az ember átjön szórakozni, és a helyi fiatalság pedig egyből rossz néven veszi, ha az ember kicsit jól érzi magát. És ha esetleg egy széplánnyal is megismerkedik, a ganézástól megizmosodott falusiak egyből noszogatni kezdik, hogy takarodjon haza oda, ahonnan jött. Az ember mit tehet ilyenkor? Hozzájuk vág egy söröskorsót, és a barátai segítségével szépen „kipakolja” a helyiséget. De most nem így történt… Pontosan hogy is történt?”

– Miért nem szerettek itt minket, Suttyókám?

– A Költő…

– Na neee! Már megint? Tele a tököm ezzel a barommal! Mostanában nem bír magával! Tényleg hová tűnt ez a buzi?

– Itt vagyok köcsögöcskéim! – szólalt meg felettük valaki, mire felkapták a fejüket, és a hátuk mögött magasodó diófára néztek. Egy alak pihent az ágak között, lábával harangozva, cigarettával a fogai között, és pimasz módon vigyorgott.

Némiképp meglepő lehet egy Költő nevű egyén eme vulgáris szóhasználata, de aki ismerte az ifjút, nem lepődött meg ezen. Jelleméhez hozzátartoztak a hirtelenjében rögtönzött, pajzán versecskék éppúgy, mint hosszú, barokkos körmondatai. Az, hogy időnként mindenki számára ismeretlen szerzőktől idézett, na és persze a hanyag eleganciája. Ez abban nyilvánult meg, hogy mindig inget hordott, általában hófehéret, pólóban sosem látták, és ha az időjárás indokolta, fekete öltönyt is viselt. Az említett hanyag eleganciából, ebben pillanatban csak a hanyag jelző volt helytálló… Pimaszul jóképű volt. Barnás-latinos bőréhez és fekete hajához szokatlanul zöld szemek társultak. Imádták a nők, és ezért irigyelték és utálták a férfiak. Ő ezt a helyzetet oly mértékben élvezte, hogy olykor szándékosan feszültséget szított, ha unalmasnak találta az estét.

– Mit keresel ott, te szerencsétlen? - érdeklődött Suttyó.

– Figyelek, kérlek. – hangzott a válasz.

– Na és mi a francot figyelsz?

– Azt a kb. tíz-tizenöt főből álló csoportot, akik minket keresnek testi fenyítés céljából.

– Megőrültél? Akkor gyere le azonnal! – ijedezett Paraszt.

– Nem volt épp egy anyámasszony katonája, sőt, ha harcra került a sor, az elsők között kezdte csépelni a népet, de ekkora túlerő ellen esélytelenek lettek volna.

– Ne idegeskedj, kicsim! Nem erre jönnek. Van egy kis időnk. – mondta Költő, miközben melléjük huppant a fáról.

– Először is nyögd ki, hogy miért törtek szét rajtam három széket?! – állt elé vádlón Suttyó.

– „Cherchez la femme”! - válaszolta Költő az ingét igazgatva, és ajkain ábrándos mosoly játszott.

– A nagy lófaszt! Ne kend másra! Biztos megint más nőjét vakítottad a hülye szövegeddel! – horkant fel Paraszt.

– Igen így volt! Én láttam, ahogy fűzi azt a bigét! – vetette közbe Suttyó, mire ábrándos lelkű poétánk vállat vont, és köpött egy véreset a földre.

– Nem mindegy most már? – folytatta más hangnemben. – Keressük meg a többieket, és húzzunk innen a vérbe, mielőtt megtalálnak ezek a buzik!

Ebben a pillanatban megcsörrent egy telefon valahol a bokor alján. Hüledezve néztek egymásra. Ha ezt most meghallják!

– Vedd már föl!

– Nem az enyém! Rólam letépték a pulóverem, és abban volt mindenem!

Rövid keresgélés után megtalálták a telefont. A kijelző betörve, de azért működőképes.

– Halló! Te vagy az Laca?! Merre vagy ember? Itt minket keresnek, és nem teázgatni akarnak velünk! Hol? A Faluban? Kotródj onnan kurva gyorsan, ha meglátnak, téged is bedarálnak! Mi itt vagyunk valahol a falu határában. Ha sikerül lerázni ezeket a barmokat, akkor a falun kívül, Imréd felé van egy buszmegálló. Ott találkozunk! – azzal Paraszt lenyomta a telefont.

– Mellesleg megjegyzem, nem lesz olyan könnyű ezeket a barmokat lerázni, mert épp erre jönnek – mondta Költő, miközben kilesett a bokrok közül.

– Ugyan! Azokat megoldom. Én rátok gondoltam – hangzott a válasz, majd gyors egymásutánban kislisszoltak a bokrok másik oldalán.

Ahogy letettem a telefont, villámgyors ugrással vetődtem át egy kerítésen. Hogy mi késztetett ilyen korai órában testmozgásra? Csupán az a fiatalokból álló társaság, akik befordulva a sarkon éppen szembe jöttek velem a Fő utcán. Ha szerencsém volt, nem láttak meg. Ott hasaltam a kerítés tövében, és próbáltam elrebegni egy miatyánkot, de sajnálattal tapasztaltam, hogy az évek elmosták a gyerekkori ministrálások emlékét, és bárhogy próbáltam, mindig csak az első sorig jutottam, aztán valamiért mindig makacsul úgy jutott eszembe a folytatás, hogy „melyik ajtón menjek be”, úgyhogy abbahagytam a próbálkozást. Baszd meg, Lukács Laci! A járőröző szabadcsapat mellém ért az utcán, és valami oknál fogva pont itt kellett megállniuk egy rövid tanácskozásra, cigarettára.

– Nem léphettek le! Az első busszal biztosan nem, mert azt a Józsiék figyelték! Akik meg a szántó felé futottak, azokat a Bélusék biztos elkapják! Idegen autót nem láttunk a környéken, szóval itt kell lenniük még a geciknek! – mondta egy hang.

– És mi van az Imréd felőli buszmeggel? – kérdezte egy másik.

– Odáig nem juthattak el! Kaptak azért rendesen! – hangzott a válasz kedélyes röhögés kíséretében.

Én pedig ebben a pillanatban rémülten kővé dermedtem. Az udvar hátsó, számomra láthatatlan részéből a beszélgetés hangjaira, egy borjú nagyságú kuvasz oldalgott elő. Mondanom sem kell, felém tartott…

– Mindenképp adnunk kell még nekik! Azért nem járja, hogy ilyen sehonnaniak lenyúlják a nőinket! Főleg az a piperkőc buzi! Az volt a legszemetebb! – tehát megint Költő kezdte, villant át az agyamon, miközben a kutya kíváncsian, felém lépkedett…

– Hát lehet, hogy köcsög a gyerek, de ütni azt tud! - hallottam egy feldagadt szájból, miközben a kuvasz barátságosan körbeszimatolt. Én pedig szememet lehunyva a földre fordítottam az arcom.

– Mindet el kell csípni! Azt a mocskot is, amelyik az Évikével még a balhé előtt lelépett! Azt saját kezűleg tépem szét! – na, gondoltam, ez volnék én…

– Te Gyomor! Mi van a kutyáddal?! El kéne vinni nyomkeresőnek!

– Ugyan már! Öreg ez már, semmire se való! Igaz Fickó? – láttam, amint egy hatalmas kéz benyúl a kerítésen keresztül, és megveregeti a kutya busa fejét. Annyira nekinyomtam magam a kerítésnek, hogy már fájt az oldalam.

– Na, jól van, akkor menjünk! – adta ki valaki a vezényszót, és én a távolodó léptek zajára hatalmasat sóhajtottam. Mégis szeret az Isten! Mikor már úgy gondoltam, elég messze járhatnak, felültem, körbenéztem, majd ölembe szorítottam Fickó hatalmas fejét.

– Mekkora egy mamlasz vagy te! – és megveregettem az oldalát.

Az remesei kocsmáros szerfelett meglepődött, amikor a kora reggeli órákban első vendége beborult az ajtón. Az illető hasra érkezett, ezáltal látni engedte pirospozsgás farpofáit, amelyek szinkronban voltak hajának színével. Természetesen Parázs volt a jövevény, aki rövid küzdelem után feltápászkodott, és a pult felé indult. A kocsmáros, aki nemrég végzett a tegnapi mulatság és pankráció nyomainak eltakarításával, szájtátva figyelte, ahogy a vendég letett elé egy öt literes műanyag kannát, amit nem tudni, honnan szerzett, és pattogó hangon így szólt:

– Teli kérem!

– Ember! Maga normális? Magukat keresi a fél falu!

Parázs megszeppenten nézett körbe.

– Miért? Elvesztem? Tudtam én, hogy nem szabad pálinkáznom!

– Nem arról van szó, nem érti? Itt tegnap hatalmas verekedés volt, mert a maguk társaságából valami ficsúr megpróbálta elcsábítani a polgármester menyét! A polgármester fia erős, nagydarab ember. Mégis az a vékony fickó három olyan jobbost bevitt neki, hogy nézni is fájt. A mieink erre persze rájuk rontottak, a maga cimborái pedig korsókkal, székekkel védekeztek, amíg csak lehetett. Az egyik korsó még a Kocsis Pistát is eltalálta a színpadon. A Pista majdnem felrobbant dühében, mert eltörték neki az új szintetizátorát. Aztán amikor megtudta, hogy valaki az idegenek közül már korábban elkísérte a lányát, Évikét, saját maga vágta falhoz a mikrofont, és hazaviharzott… Nem lennék annak a kölöknek a helyében… Na és gondolom maga volt az a vörös csirkefogó, aki fejbe ütötte az Évike régi udvarlóját, aztán a tömeg elől menekülve a salakos töltésoldalon seggen szánkázott le!

– Valami mintha rémlene…

– Azt tanácsolom, hogy nagyon gyorsan hordja el magát! Vagy ötvenen keresik magukat az utcákon és a határban!

Parázs rövid ideig elgondolkozva vakargatott egy félresikerült kelta keresztet a mellén, majd így szólt:

– Akkor töltse csak tele barátom! – mondta, aztán egy hatalmas csuklás kíséretében hozzátette – Ha máshol keresnek, itt vagyok a legjobb helyen!

Egy terebélyes tölgy mögül figyeltem az utat. Semmi mozgás nem látszott, úgyhogy odasettenkedtem a buszmegállóhoz, és elolvastam a menetrendet. Azaz elolvastam volna, ha lett volna mit. De szorgos kezek eltávolították, puszta jó szándékból. Így visszamentem rejtekembe, és onnan leselkedtem tovább lelkemben nyugtalansággal, hogy vajon hol lehetnek a barátaim. Jó fél óra várakozás után egy öreg Ikarus tűnt fel, és én határoztam. Erre fel kell szállnom! Amikor úgy ötven méterre lehetett a busz a megállótól, kirohantam, és hevesen integettem a sofőrnek. Ő pedig nagyot fékezve megállt, és az ajtó nagy szusszanással kinyílt. Ebben a pillanatban harsány csatakiáltás hallatszott, és a környező fák közül, három rendkívül zilált öltözetű alak rohant felénk. Nyomukban vagy tíz felfegyverzett helyi lakos. Gyorsan felugrottam a sofőr mellé, aki a meglepetéstől elkerekedett szemekkel bámulta az eseményeket. Zsebembe túrtam, és minden maradék pénzemet a kezébe nyomtam.

– Amikor az a három felszállt, egyből indítson! – ordítottam a fülébe.

A sofőr gépiesen eltette a pénzt, és abban a pillanatban, ahogy cimboráim lába a lépcsőt érte, beletaposott a gázba. Még az ajtót sem csukta be. Ahogy „elszáguldottunk” az üldözők mellett, kövek csattantak a busz oldalán, Suttyót pedig egy jókora husánggal hátba találták. Ettől előre bukott, majd a még mindig nyitott ajtón kihajolva, kezében a furkóssal, hatalmas diadalordítást hallatott:

– Na miiivaaaangeciiik?!!!

Röhögve borultunk össze hátul a „négyesben”. Ezt is túléltük!