AZ ELFELEDETT LOVAG

Út az igazsághoz

Németh Norbert

2017

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Fekete Annamária

PROLÓGUS

Akik igazán összetartoznak, azokat a halál nem választja el, csak távolabb helyezi őket egymástól.

Európa
2099

Alex egy régi bérház kis szobájában ült, kezében egy csésze kávéval.

Gondosan ügyelnie kellett arra, hogy a frissen lefőtt kávé illata se az ablakon, se az ajtó alatt ne szűrődjön ki. Az azt megelőző napon az ablakon keresztül nézte végig, ahogy pár lecsúszott alak minden erejével egy félig megszáradt kenyeret próbált megszerezni attól a szerencsétlen, vézna kiskölyöktől. Legalább ötször körbekergették a főtéren, ha nem többször. A féleszű legalább a kabátja alá rejthette volna, amíg haza nem ér. Alex belegondolt, hogy mit művelnének az ilyenekhez hasonló őrültek, ha megcsapná az orrukat a kávé illata. Viszont szüksége volt rá, az éjszaka alig aludt pár órát, ugyanis a főtéren lévő padoknál leállomásozott pár hazafelé tántorgó részeg fiatal, és végigüvöltözték az éjszakát. Legszívesebben jól elverte volna a bitangokat, de most a legkisebb feltűnést is kerülnie kellett; tudta jól, hogy a kormány emberei az összes közelben lévő utcát szemmel tartják. Nem szerette volna, ha ittléte a tudomásukra jutna, sok múlott most azon, hogy inkognitóban tud-e maradni.

A szoba alig volt nagyobb egy lakókocsi belsejénél, a mosdót leszámítva nem voltak benne elválasztott terek. A falakon helyenként omladozott a vakolat, fűtés már évek óta nem volt az egész épületben. Viszont olcsón jutott hozzá, és arról a helyről könnyen megfigyelhető volt a főtér melletti múzeum; neki most csak ez számított.

Az asztalon egy ócska rádió szólt folyamatosan; figyelnie kellett a híreket. Az ablak melletti matracon napilapok, hetilapok hevertek, a végében pedig hűséges kutyája feküdt összekuporodva, Gordon.

Egészen hasonlítottak egymásra. Alex sem volt valami nagydarab. Magas, vékony testalkatú, rövid, világos hajú, enyhén borostás, nagyjából a húszas évei végén járó fiú volt.

Klasszikus találkozás volt az övék…

•••

Pár éve Alex a külváros szeméttelepe mellett sétált. Egy szökőkutat keresett, amely néhány napja még a telep munkásait látta el vízzel. A telepet azóta bezárták, ahogy minden mást a környéken. Remélte, hogy a szökőkutat még nem kapcsolták le, és legalább pár palackot meg tud majd tölteni. Muszáj volt megtalálnia, mivel a város közepén szervezett ivóvízosztást annyi ember rohanta meg, hogy azt már képtelenség lett volna megközelítenie.

A telep kapuja nyitva állt, így Alex beléphetett rajta.

A hatalmas szeméthegyektől alig lehetett látni az eget. A bűz orrfacsaró volt. Némelyik kupac tövében oszlásnak indult döglött állatok hevertek, valószínűleg ennivaló után kutattak a szerencsétlenek; akkoriban a város szegénynegyedében az átlagosnál is több állatot raktak utcára, vagy a gazdáikkal együtt haltak éhen.

A bejárattól néhány méterre egy kisebb épület állt, amely mögül Alex mintha morgást és nyüszítést hallott volna. Odaszaladt az épület sarkához, majd halkan végigosont a fal mentén, hogy szemügyre vehesse a zaj forrását. Amikor odaért a hátsó sarokhoz, óvatosan kinézett. Ekkor látta meg először a kis bolhás-bozontost. Éppen két agár igyekezett kettétépni a vakarcsot. Az egyik a nyakánál, a másik a farkánál fogva húzta, mintha éppen kötélhúzást támadt volna kedvük játszani, és kötél híján a kis rongyost kapták el egy menetre.

Alexnél volt két fémből készült tonfa, amelyeket elővett, és a végüket összecsapkodva megindult az agarak felé. Pusztán csak el akarta ijeszteni őket, nem szívesen nézte volna végig, ahogy szétszedik a kis kócost.

A két agár megijedt, s miután elengedték játékszerüket, gyorsan eliszkoltak.

Alex odahajolt a földön szűkölő kis állathoz.

– Minden oké, cimbora? Megtaláltak a nagyfiúk, mi?

A kis rongyos lassan feltápászkodott, vetett egy pillantást Alexre, aztán hátat fordított neki, és elindult.

– Most azt várod, hogy végignyaljam az arcodat?

– Hé, értem ám, amit vakogsz, kis komám! – felelte barátságos hangon Alex.

– Van neved?

Az eb megfordult, fültöveit felhúzva bámult Alexre.

– Szóval érted, amit „vakogok”. – Pár másodpercre eltűnődött, majd folytatta:

– Akkor te egy olyan…

– Igen, az vagyok – vágott a szavába Alex. – Ketten érkeztünk a városba három hónappal ezelőtt.

– Áh, igen, hallottam rólatok. Mármint arról, hogy léteztek, de nem gondoltam volna, hogy egyszer összefutok egy…

A távolból hangos csapkodás, röhögés, alpári stílusú kiabálás hallatszott.

A hangok forrásai egyre közeledtek feléjük.

Erre a négylábú ismét hátat fordított Alexnek, és futásnak eredt.

– Hé, ne fuss el, várj! – szólt utána Alex.

A kutya nem állt meg, csak szaladt, vissza sem nézett, végül eltűnt a szemétkupacok között.

Alex visszafutott az épület elejéhez, majd lassan kilesett annak sarka mögül. Három nagydarab férfit látott a telep bejáratánál. Az egyiknek sebhely volt az arcán, a másiknak hiányzott az egyik karja, a harmadik egyszerűen csak tetőtől talpig koszos volt, alig lehetett megkülönböztetni a mellette álló szemétkupactól.

Ez a bizonyos harmadik odafordult a másik kettőhöz. A fellépéséből ítélve ő lehetett a góré.

– Uraim, a telep a miénk! Mondtam, hogy egyszer eljön a mi időnk, nem igaz? – mondta ezt olyan gőggel, mintha a világ legmenőbb vállalkozásába kezdtek volna bele.

Alex nem tudta elképzelni, hogy mitől olyan nagy fogás ez nekik. Mindenesetre a sebhelyes arcú és a félkarú elégedetten bólogattak egymásra.

A harmadik fickó becsukta a kapukat, azok rácsait egy lánccal fogta össze középen, amelynek két végét egy lakattal zárta le. – Innentől kezdve csak az lép be ide, aki nekünk fizet!

– Persze egyenlő részben osztozunk, ahogy megbeszéltük, igaz? – tette fel a kérdést a sebhelyes arcú.

– E miatt ne aggódjatok, csak csináljátok, amit mondok, és megkapjátok, ami jár!

Alexnek nem tetszett ez a dolog. Hátrálni kezdett, de nem figyelt eléggé, rálépett egy műanyag flakonra, amely nagy zajt csapva ropogni kezdett.

A három fazon erre azonnal odakapta a fejét, észrevették Alexet.

– Nocsak… Úgy látom, fiúk, már meg is van az első kuncsaftunk.

Lassú léptekkel megindultak Alex felé.

– Gyere csak ide, barátocskám!

„Vagy úgy… Szóval így működik ez az üzlet” – gondolta Alex.

Jobbnak látta menekülőre fogni a dolgot. Úgy emlékezett, hogy a telepnek van egy hátsó kapuja, azon talán elmenekülhet. A kerítés túl magas volt ahhoz, hogy átmássza, egyébként sem volt valami jó mászó. Elkezdett hát futni a telep hátsó része felé.

Futott, ahogy csak tudott. Néha hátranézett abban bízva, hogy lehagyta üldözőit, de a három fickó folyamatosan a nyomában volt. Úgy futottak, akár az atléták, egy pillanatra sem veszítették őt szem elől.

– Állj csak meg, öreg, nem fogunk bántani! – kiáltott utána rekedt hangon a góré.

Alex elért két igencsak széles szeméthegyhez, amelyek túloldalára egy közöttük lévő szűk átjáró vezetett át. Észrevette, hogy az egyik hegy tövéből egy bevásárlókocsi lóg ki félig. Gondolta, ha sikerülne kirántania, amikor elfut mellette, akkor talán beomlana az átjáró. Ezzel elvághatná a három alak útját.

Már csak pár méterre volt a kocsitól, amikor a sebhelyes arcú beérte, és megragadta a hátizsákját. Alex fordulatból arcon ütötte az embert, ettől az megtántorodott, és elengedte. Az ocsmány képű gazfickó a meglepetéstől hátralépett néhányat, közben megbotlott valami vacakban, amelyben hanyatt is esett.

– Ne engedd el, te marha! – üvöltött a góré.

Alex ugyan kiszabadult, de ez a kis kitérő túl sokat faragott le a lendületéből, és attól tartott, hogy nem lesz képes kirántani a kocsit. Viszont nem várhatott sokat, mivel már a másik két fazon is vészesen közeledett. Összeszedte hát minden erejét, megragadta, és húzni kezdte.

Az egy kicsit megmozdult.

– Gyerünk már, az istenit! – Karjai rohamosan fáradtak.

Már kezdte veszettnek érezni a dolgot, de a kocsi egyszer csak megindult. Sikerült kihúznia.

Másik két üldözője már csak alig tíz méterre volt tőle.

Egy kis részen megmozdult a szeméthegy oldala. Az alsóbb rétegekből csak kisebb dolgok hullottak le, de feljebb egy jó tucatnyi gumiabroncs is megindult a föld felé.

A két tagot ez megállásra kényszerítette.

Alex futásnak eredt, de egy abroncs megütötte a hátizsákját, amitől négykézlábra esett. Egy kicsit beverte a térdeit, de azonnal fel tudott állni, és már szaladt is tovább.

A sebhelyes arcú akkorra már talpon volt, de már nem volt ideje kimenekülni a szeméteső alól; betemették a lehulló gumik és az egyéb tárgyak.

– Hogy rohadnál meg, te kis féreg! – hallatszott az átjáró beomlott részének másik oldaláról.

Egy perc múlva Alex kiért az átjáróból. Egy kicsit fellélegezhetett, hiszen nyert egy kis időt. A maradék két pasasnak meg kell kerülnie az egyik szeméthegyet, ha még el akarják kapni, bár ez nem volt kérdéses.

Már közel volt a telep hátsó része, három-négy kupac után végre oda is ért, és a kaput is megtalálta. Ám a látvány sajnos nem volt biztató: valóban volt ott egy kapu – ahogy emlékezett rá –, de azt teljesen eltorlaszolta a szemét.

Akkor hát nincs választása, másznia kell. Remélte, hogy támadói még elég messze járnak, hogy legyen rá ideje, de a háta mögül érkező, egyre erősödő dübörgés hallatán rájött, hogy tervén ismét változtatnia kell.

Megfordult, s a két rosszfiú ott állt előtte. Az imént ugyan tapasztalhatta, hogy mennyire jól futnak, de nem gondolta, hogy egy szempillantás alatt beérik, mivel igencsak széles volt az a kazal szemét.

Alex meglehetősen felhúzta őket, szinte érezte a belőlük áradó gyűlöletet, de igyekezett megőrizni a hidegvérét. Volt már dolga ilyen őrültekkel, így magabiztos volt.

Tudta, hogy most már nem kerülheti el az ütközetet. Egy gyors mozdulattal előrántotta a tonfáit.

– Na, nézd csak! Valakiben felébredt a harci szellem. Széttépünk, te kis szemét! – mondta a félkarú, miközben elindult Alex felé.

Alex támadóállásba helyezkedett.

Valami fura hang ütötte meg a fülét bal oldalról.

A kis bolhás szaladt elő az egyik szemétkupac mögül, és egyenesen a félkarú torkának ugrott, amitől az kidőlt, mint egy fa. Szorította a torkát, amennyire csak bírta, de a férfi oldalról úgy fejbe verte, hogy vagy két métert repült vonyítva.

Alex nem tétovázott, erőteljesen arcon taposta a hanyatt fekvő félkarút, az pedig azonnal el is ájult.

Már csak ketten maradtak, ő és a góré.

Alex aggódva odapillantott a földön nyöszörgő négylábúra, aki ugyan kissé imbolyogva, de igyekezett lábra állni.

Kemény kis állat ez; másodszor küldték padlóra, mégis tovább küzd.

Alex ellenfele egy kést húzott elő a kabátja belsejéből.

– Kibelezlek, tetű! – A góré elvesztette a fejét, immár gyilkos szándék vezérelte.

Megindult Alex felé.

Egyenesen a mellkasába próbált döfni, de a fiú egyik tonfájának szárával hárította a szúrást, majd oldalvást kitért. A fickó ettől szemmel láthatóan meglepődött, de nem hátrált, oldalról indított egy vágást Alex felé.

Alex kitért a vágás elől, ezzel párhuzamosan félig térdre ereszkedett, majd minden erejét összeszedve leverte a góré egyik térdkalácsát. Erre az a hatalmas fájdalomtól rárogyott az épségben maradt lábának térdére, Alex pedig végszóként fejbe könyökölte a nagydarab embert, aki ettől ájultan feküdt ki.

– Ez igen, haver! – ujjongott zihálva a bolhás. – Jól elkaptad őket!

Alex mosolyogva a négylábúra nézett.

– Most azt várod, hogy megsimogassalak?

Az eb értette a viccet. Közelebb ment Alexhez, és leült vele szemben.

Alex letérdelt hozzá.

– Na jó, azért besegítettél. Minden oké?

– Kutya bajom. Mi dolgod van egy ilyen környéken?

– Egy szökőkút miatt jöttem ide. Esetleg tudod, hol van?

– Ah, a szökőkút… Persze, hogy tudom. Gyere, odavezetlek! Reggel még működött. Ó, egyébként a nevem Gordon.

Alex felemelte az egyik kezét, és Gordon hátára helyezte.

– Az enyém pedig Alex.

•••