IDEGENEK

Danien Reeves

2017

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektor : Nagy Sára Kata

Egy kis zűrzavar

Sam betántorgott a konyhába és fáradtan vágta ki a hűtő ajtaját. Unott tekintetét a polcokon legeltette, miközben különös érzés kerítette hatalmába. A hűtőszekrény előtt töltött idő mintha meghosszabbodott volna, és a szokásos, „Na mi van itthon enni? – Semmi”, néhány másodperces kérdéskört is bonyolította az ételek láthatóan széles választéka. A furcsaságok sorát gazdagította, hogy hosszú idő óta először nem lett rosszul, miután kinyitotta a hűtőt. A néhány hónapja kiömlött tej bűze hirtelen megszűnt. Némileg gyanakodva csukta be a szekrényt, s dolga végeztével elindult a szobájába.

Az előszobában jobbra vette a kanyart, ahogy mindig szokta, mégis valamiért a mosdóban kötött ki. Értetlenül bámult a tükörbe, majd némi rácsodálkozással tapasztalta, hogy kettőnél több fogkefe sorakozik a polcon, hovatovább van polc, ami felettébb különös, hiszen eddig csupán a fürdőkád és a vécékagyló alkotta a fürdőszobát.

Fáradtan hátrált ki a helyiségből és újra megiramodott, ezúttal már balra véve a kanyart, amikor is egy rózsaszín lányszobában találta magát. Az ágyon egy tinilány duzzogott éppen. A körmeit feketére festette, a hajában melírozott ősz csíkok jelezték nehéz sorsát, és a párzó macskák óbégatására emlékeztető zenét hallgatott. Sam betoppanására némileg idegesen reagált, és az ajtó felé hajított egy párnát, a körömlakkot, valamint egy téglát. Sam meghökkent, amikor a macskazenében Michael Jackson Dirty Diana című slágerének feldolgozását vélte fölfedezni. A téglán nem lepődött meg, csupán az jutott eszébe, hogy az is olyan szép vöröses barna, mint a többi, amiből a környékbeli házak épültek, és talán azért olyan egyforma minden. Kedve lett volna hosszas gondolatmenettel átfutni a történteket, melynek a végén az is kiderült volna, hogy a duzzogó lány valójában egy duzzogó fiú, azonban egy erős kéz visszarángatta a valóságba.

 Sam immár valós bajt sejtett, s megfordulva egy idegen férfibe ütközött.

– Mit képzel, hogy csak úgy beront az otthonunkba? – förmedt rá a férfi.

– Itt lakom – vágta rá Sam.

– Maguk bevándorlók olyanok, mint a sáskahad! Egyszer csak megjelennek és megpróbálják elfoglalni az otthonainkat – és dühösen lökdöste a kijárat felé. 

A háta mögött már felsorakozott az egész család, a feldúlt ábrázatú feleség és a gyerekek. A nő helyeslőn bólogatott ugyan, de a gyerekek tekintete érdeklődéssel követte az otthonukba tévedt csodabogarat, annál is inkább, hiszen végre nem ők kaptak büntetést, hiszen most valaki más tett rossz fát a tűzre.

– Legalább a kajámat visszakapom? – érdeklődött Sam a bejárat előtt szorongva, válasz helyett azonban a becsapódó ajtó dörrenése tett pontot a kusza ügy végére. 

Földerengett benne, hogy hetekkel azelőtt is hasonló dolog történt, habár akkor egészen kellemesen végződött a történet. Az egyik este, amikor békésen fogyasztotta a vacsoráját, egyszer csak megjelent a konyhában egy gyönyörű japán lány. Nagyon fáradtnak tűnt. Levetette a kabátját, köszönt, majd a hipermarketes reklámszatyorból elővett egy doboz előkészített ételt, a mikróba tette, aztán eltűnt az előszobában. Több ajtónyitódás és panaszos felkiáltás jelezte útját, mire aztán visszatért a konyhába, mialatt Sam látszólag nyugodtan fogyasztotta a vacsoráját, ám izgatottan várta a fejleményeket.

A lány kimerültnek tűnt. Föl se nézett, csak komótosan követte a mikrohullámú sütőből áradó étel illatát. Rutinosan a konyhaszekrényhez sétált és benyúlt a fiókba, ahol evőeszköz helyett csupán néhány döglött csótányt talált. Oda se nézett, csupán ernyedt hangon megjegyezte, hogy műanyagkanállal nem szoktak levest enni, és hogy mivé lett a világ. Arról azonban, hogy szerinte mivé lett a világ, többet nem mondott, inkább lehuppant az asztalnak vélt vasalódeszkához, de amikor szeretett volna rákönyökölni, elvétette a célt és lefejelte azt. A koponyája és a préselt fa találkozását olyan éles koppanás kísérte, mint amilyen erővel belehasított a felismerés, hogy rossz helyre tévedt.

– Nehéz napod volt? – törte meg a kínos csöndet Sam.

– Igen – hebegte a lány –, de te ki vagy? – kérdezte gyanakodva.

– Sam vagyok, és itt lakom – mosolygott a férfi.

– Ma költöztél be?

– Fél éve lakom itt – nevetett –, de örömmel venném, ha csatlakoznál hozzám a vacsorára.

– Jaj, ne! – szakadt ki a lányból a csalódottság, és a könnyeit visszafojtva toporgott a vasalódeszka mellett. – Tudod, annyira nehéz mostanában az életem. Egyszerűen nem találom a helyem. Akárhova megyek, mindenhol idegenként kezelnek, ráadásul az emberek is folyamatosan változnak körülöttem – szipogott –, sosem fogom megszokni ezt a helyet! – Tegnap is… – folytatta volna, de a könnyei nem engedték.

Sam illedelmesen felállt, kihúzta a másik széket, és hellyel kínálta a lányt.

– Kezdjük elölről – csitította. – Sam vagyok! Örülök, hogy találkoztunk! – kezet nyújtott, mire a lány félénken fogadta a köszöntést. – Nagycsaládban nőttem fel, hozzászoktam, hogy sokan vesznek körül. Örülnék, ha csatlakoznál hozzám. Megkérdezhetem a neved?

– Aiko vagyok – suttogta szégyenlősen.

– Örülök, hogy megismertelek, Aiko. Megengeded, hogy feltálaljam az ételt? – mosolygott, mire a lány visszafogott igennel válaszolt.

Lassan oldódni kezdett a feszültség. A gátlásosságon átszűrődő beszélgetés finoman terelődött a személyes dolgokra, mígnem baráti csevejjé alakult. Aiko elmondta, hogy néha előfordul, hogy eltéved hazafelé. Mert hát a környék, az egyforma házak, az egységes látkép és az este sötétje gyakran megtréfálja. Sokszor került már kínos helyzetbe, viszont ezáltal sok jó embert megismert, még ha csak ideig-óráig is tartott az ismeretség. Például kellemes vacsorát költött el a szomszédjában egy pakisztáni családnál, habár az útvonalra és a címre azóta sem emlékszik, de hasonló módon ismert meg néhány kedves lengyel egyetemistát, egy olasz párt, egy német professzort, egy holland bulizós társaságot, és a javíthatatlan spanyol szerelmest, Juant is. Ennek köszönheti, hogy a japán és az angol nyelven kívül beszél még németül, olaszul, és egy picit már spanyolul is.

– Sodródsz az árral és közben kihasználod a lehetőségeket? – érdeklődött Sam barátságosan.

– Inkább úgy mondanám, hogy alkalmazkodom a gyorsan változó körülményekhez – felelte Aiko derűsen, és feltűnés nélkül teltek el az átbeszélgetett órák.

Sam soha azelőtt nem találkozott olyan lánnyal, mint Aiko. Csodálatos volt az együtt töltött este, a beszélgetés, a véletlenül alakult helyzetben talált felismerés, és ahogy elhatalmasodtak a vágyak. A test és lélek összefonódásának addig ismeretlen szintjeit tapasztalták meg azon az éjszakán. Aztán reggel, mint az újdonsült szerelmesek, forró csókokkal váltak el egymástól, és azzal az ígérettel, hogy este újra találkoznak, hogy minden olyan gyönyörű lesz, mint ahogy az előző este alakult.

Három hete történt, hogy Aiko véletlenül a Samhez vezető útra tévedt és egymásra találtak. Azóta nem találkoztak, pedig Sam a legjobb tudása szerint próbált hazatalálni. Minden próbálkozása ellenére is, a lány angyali látványa helyett, ismeretlen arcok fogadták. Hiába kereste az utat, kereste a megoldást, az érzékei tréfát űztek vele és folyamatosan ismeretlen helyekre tévedt.

Jamal nem értette a történetet. Igor sem értette a történetet. Jürgen sem értette a történetet, és ugyan Alejandro valamit talán kapiskált, amikor a hirtelen felismerés hevében nagyot csapott az asztalra és azt kiáltotta: Ah, szóval a lány cafka volt! – de valójában ő sem értett semmit. A helyzet mégis úgy állt, hogy ebben semmi meglepő nem volt, hiszen Jamal többnyire módosult tudatállapotban létezett, Igor nem beszélte a nyelvet, Jürgen beszélte ugyan a nyelvet, de a szerelem fogalmát nem tudta matematikai alapokra fektetni, Alejandrónak pedig általánosságban okozott gondot elvonatkoztatni attól a rögeszméjétől, hogy minden nő könnyen kapható. Még ha valamelyest közelebb is állt volna a megfejtéshez, mint a többiek, Sam akkor is hajthatatlan maradt. Szerette volna azt gondolni, hogy Aiko ártatlan. Hosszú ideje nem találkoztak és a lány nélkül töltött minden pillanat emberöltőnek tűnt, mégis kitartott a remény mellett, hogy a csoda megismétlődik. Kitartott amellett is, hogy Aiko nem egy házalós prostituált, hanem őszinte, ártatlan lány, aki csupán a helyzet riasztó körülményei között adta oda magát neki a vacsora után.

– Tehát a lány egy kurva! – vágta rá Alejandro ismételten, rendíthetetlen meggyőződéssel.

– Nem az! – dünnyögte Sam.

– Barátom! A könnyűvérű lányokra mifelénk azt mondják, hogy cafka! – vigyorogta Alejandro. – Oh, hogy én mennyire szeretem a cafkákat! – pislogott a lámpafénybe, és abban reménykedett, hogy Samen kívül talán egy ilyen lány is betéved az este folyamán.

– Nem cafka. Láttam a bizonyítékát, hogy ártatlan.

– Talán szűz volt?

– Nem. Csak a táskájából kiesett egy papír, valami hivatalos szövegféle volt, és ugyan szaknyelven fogalmazták, de azt azért értettem a végén, hogy „Felmentve. Ártatlan”.

– Hogy te mekkora hülye vagy! - röhögött Alejandro. – Fosztogató! Bizonyára abból él, hogy idegenek házába somfordál, a bizalmukba férkőzik, aztán kifosztja őket.

– Én is csak úgy „besomfordáltam” hozzád, vagy nem? – Sam reménytelenül próbálta mentegetni a szerelmét.

– Mondhatni – tűnődött Alejandro –, habár azon a ponton kijavítanálak, hogy nem hozzám somfordáltál be. Fogalmam sincs, hogy hol vagyunk! 

Tanácstalanul tárta szét a karját, majd hátradőlt a székben, keresztbe tette a lábát, és a gyönyörűség hangjait hümmögve folytatta a hűtőben talált sütemény elpusztítását. 

– Sosem ettem ehhez foghatót!

– Francia krémes a neve – világosította fel Sam, mire az ízek gyönyörében úszó spanyol az utolsó falatot is letuszkolta a torkán. A hűtőben még talált egy üveg pezsgőt is, és mielőtt vad küzdelembe kezdett volna a dugóval, még hozzátette: – Nem szeretem a franciákat, de a konyhájuk zseniális!

– Ha nem itt laksz, akkor mégis hol? – tűnődött Sam, némi erőt merítve abból, hogy nincs egyedül a problémájával, de a spanyol arcán az aggodalomnak nyoma sem volt.

– .Annyit tudok – kezdte Alejandro –, hogy valahol fizetem a lakbért, ahol feltehetőleg most valaki más tartózkodik, aki pedig szintén egy másik helyre fizeti a lakbért, ahol szintén másvalaki tartózkodik. Olyan ez, mint a körbetartozások, csak éppen ki van egyenlítve.

Sam üveges tekintettel bámult maga elé. Már nem az idegen helyekre történő betoppanásai miatt aggódott, hanem az ütött szöget a fejében, hogy Aiko talán most is egy idegen férfival találkozik, őt pedig végérvényesen elfelejti.

Szerette volna tisztára mosni a gondolatait, szerette volna eltörölni az érzéseit, és a lányhoz fűződő minden emlékét. Hiszen a dolgok állása szerint, látva Alejandrót, Jamalt, Igort és a többieket, senki se fog hazatalálni, így pedig a találkozásuk Aikoval teljességgel a véletlenen múlik.

Hosszasan bambult saját érzelmei mocsarára, majd egy jó óra múlva hirtelen felocsúdott:

– Tudom már! – csapott az asztalra. - Ha újra találkozom Aikoval, hozzá bilincselem magam!

S közben a pezsgőt benyakaló spanyol férfi delíriumos teteme lassan az asztal alá csúszott.