ŐSI VÉR

A KIVÁLASZTOTTAK

Christin Dor

2017

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Prológus

MINATO, TOKIÓ, JAPÁN

2026. DECEMBER 31.

Jéghideg szél süvített végig Tokió utcáin, felkapva a járdán heverő újságpapírokat, elhagyott

szemetet, miközben fehér pihék kavarogtak a levegőben. Néhol a hófödte tájat elárasztotta a tűz és a

vér. Rombolás és pusztulás mindenütt. Holtak egymás tetején vagy szerte a földön. A testek mellett

rágcsálók szaglászva kutattak. Vér szaga keringett a levegőben, amely más élőlényeket is

előcsalogatott rejtekhelyükről. Óvatosan közelítették meg halott áldozataikat, akik már nem

menekülhettek meg az éhségtől ácsingózó vadaktól, s amint rávetették magukat, harapás harapást

követett.

Robbanások zaja rázta fel a helyet ezzel is elriasztva egy-egy kóbor állatot. Az utak és a járdák

egy része feltört a robbanások által, melynek réseiből gáz kezdett szivárogni. A lángok marták az

épületeket, némelyik már omladozott, ablaküvegek robbantak ki, lángcsóva kíséretében, az

üvegszilánkok pedig lassan hullottak alá, melyeknek felületén megcsillantak az utcai lámpák tompa

fényei, amelyek sorra kialudtak s apránként minden elsötétült. A füst egyre csak az ég felé

gomolygott, amely már így is koromfekete volt a viharfelhők által. A Rainbow-híd félig leszakadt

állapotban tűrte a csapások okozta károkat. Nem messze az óceán tombolni látszott, erős késztetést

érezve, hogy elpusztítson, és örökre eltemessen mindent, ami az útjában áll. A sötét rémisztő felhők

összetömörültek a város felett s hatalmas robajjal villámok hasítottak keresztül az égbolton.

A villámok ereje egyre nagyobbá és hangosabbá vált. A felhőkből sűrű hópelyhek hullottak velük

együtt fekete és fehér vérben úszó tollak. Sűrű köd ereszkedett le, mintha mindent el akarna takarni.

Valahol fojtott nyögések, siránkozó hangok hallatszottak csupán, de azt is elnyomta a villámok ereje.

Egy kislány és egy kisfiú zokogott szüleik után nyúlva. Véres maszatos kezükkel egymást ölelték át

szorosan, hogy így találjanak a másiknál biztonságot. Arcuk eltorzult a félelemtől. Könnyeik

elhomályosították tekintetük. Halk nyöszörgő hangjuk keservesen csendült fel a rettegett

éjszakában… szüleiket hívták, de ők már nem válaszoltak s nem mozdultak. Halottak. Ahogy az

összes többi ember, aki a városban élt vagy maradt a káosz idején. A gyerekek egyre jobban a

szüleiket akarták, de azok nem nyúltak feléjük védelmező kezeikbe szorítva őket. Nem csitították

bánatuk s zokogásuk, mely a lelkükig hatolt. A sors kegyetlen tréfája, vagy valami hatalmasabb erő

okozta vesztük. Senki sem tudja. Vagy talán mégis?

Halk léptek nesze hallatszódott, s a gyerekek a hang irányába fordultak, de az egyre sűrűsödő

ködben csak foszlányokat láttak. Vékony, éles metszetű hang súrlódását hallották, mint valami fémé,

veszélyesen közeledett feléjük. Látták, ahogy szikrák csapnak fel az egyre közeledő tárgyból. Minden

egyes lépésnél talpig érő fekete bőr szövet súrlódott a földhöz. Lassú léptekkel haladt előre s

árnyéka szinte áttükröződött a ködfalon keresztül. A gyerekek még szorosabban bújtak egymáshoz.

Nem tudták ki lehet az. Ember vagy valami más. Segítség vagy maga a halál. Az árny egyre

közeledett s a gyerekek egyre jobban reszkettek az ismeretlentől. Amint az árnyék átlépte a ködfalat

a gyerekek megdermedve, lélegzetvisszafojtva, kikerekedett szemekkel bámultak rá. Nem tudták,

hogy egy kísértet, vagy démoni lényezet, vagy valami földöntúli lény, de amint elérte a két

gyermeket egy pillanatra megállt. Rideg, masszív tekintete az övéikbe fúródott s csak bámulta őket,

mintha a semmibe nézett volna. A gyerekek szinte elvesztek a szénfekete szemekbe, amely a teljes

szemgödrét befedte. Amikor ismét megmozdult a gyerekek azt hitték, hogy végezni akar velük azért

jött ide, de ehelyett csak továbbállt.

Léptei egyre halkultak, s alakja is újra a ködbe burkolózott. Ujjai szorosan fonódott a fényes,

ezüst ragyogású kard markolatára, s nem engedett szorításából. Ahogy elérte az utca végét,

befordult egy másikba, mely háromszor olyan hosszan terült el, mint az előző. De annak legvégén ott

várta ő… a végzete. Az, aki a legsötétebb és legádázabb teremtmény a Földön. Az, aki mindezt a

pusztítást végrehajtotta. Aki miatt most itt van. Aki nem érdemel mást csak halált. Mindketten

elvigyorodtak. Az utolsó küzdelem. Az utolsó vér. A végső akarat s mindennek vége. A várva várt nap

s a közelgő óra, mindkettejük vérét szította. Lángoló tekintetük egymásba fúródtak s örvényként

hatott a másikra. Eljött az idő. Az ő idejük. Itt a vége…

Az ellenség két karját hirtelen széttárta és a magasba emelte, hogy hatalmas, fekete köpenye

csak úgy lebegett körülötte, s ekkor az épületek ablakai, mintha szétdurrantak volna, az apró

üvegszilánkok egyenesen az útra landoltak, de mintha lelassult volna ekkor a világ… Hosszú, fekete

haját a szél összeborzolta s megvillant sötét gyémánt ragyogású szeme, amint ellenfele arcába

tekintett. Széles mosolya s ördögi tekintete elég volt, hogy ellenfelében feltörjön mindaz mit egykor

elnyomott magában. Maga elé vette kardját s annak tükörsima felszínére meredt, melynek lévén két

egymástól idegen, mégis oly ismerős arcok jelentek meg. Nem volt félelem, nem volt veszteség. Nem

volt hit és nem volt kudarc. A kard pengéjéről egyenesen ellenfele arcába meredt s tudta, hogy ezzel

eldőlt… A harc elkezdődött. A két fél egymás felé indult először lassan, majd egyre szaporítva

lépteiket, már a széllel együtt süvítettek, s amint elérték a másikat, kardjaik mennydörögve

összetalálkoztak s ezzel együtt szemtől szemben ők is…

Első fejezet

JAPÁN A SHIBA KLÁN FŐHADISZÁLLÁSA

2003. MÁRCIUS 18.

Shiba Ryu a verandán állva a teliholdat kémlelte a kékesszürke égbolton, miközben különösen

szép cseresznyefa virágszirmok hullottak alá a fák ágairól s a hűvös szellő el-elsodorta azokat a

szeme előtt, mintha csak neki táncolnának. Érezte a változás szelét, amely már jó ideje

nyugtalanította lelkét. A változás, mely a mai nappal elkezdődik. Minden az ő döntése révén alakul.

És hogy ez miként végződik, azt már előre nem tudta volna megmondani. Még saját magának sem

merte megvallani, hogy mire is számít igazából. Gondolatai mélyéről halk léptek neszei zavarták fel,

de nem tekintett hátra. A finom levendula illat így is elárulta, hogy ki közelít felé.

Shiba Sayuri mosolyogva bukkant fel nyugtalan lelkű férje oldalán. Hosszú hollófekete

hajkoronáját most kivételesen leengedve hagyta, amely szív alakú arcát gyengéden bekeretezte.

Mélybarna tekintete tiszteletről és szeretetről árulkodott s férje kissé megnyugodott. Szeretett

felesége mindig képes volt erőt sugározni feléje, még akkor is, ha éppenséggel távol kellett maradnia

családjától. Sayuri ismerte a férfi szívét is és lelkét is. Tudta mikor erős s bátor, ahogy azt is, mikor

zavart, lehangolt, avagy szorongó.

– Mondd, tehetek érted valamit, Ryu? – kérdezte halk, kedves hangon az asszony. Ismerte már

annyira, hogy azt is tudja, mikor kell a segítsége. A férje egyedül is megbirkózott a teendőivel, a

gondjaival, de voltak kivételes időszakok.

– Már azzal is segítettél, hogy mellettem vagy ezekben a nehéz időszakokban – szólalt meg

ugyanolyan hangnemben a férfi, majd kézfejével puhán megcirógatta felesége arcát. Sayuri mindkét

kezével gyengéden megfogta a férfi kézfejét, amely ugyanolyan erős volt, mint a lelke. Egy ideig

hagyta, hogy a férfi tenyere melegen az ő arcán pihenjen, majd egy apró csókot lehelt bőrére.

Felpillantva férjére az kissé megütközött asszonya tekintetébe vegyült szomorúság és szerelem

láttán.

– A fiúkért aggódsz, igaz? – kérdezett rá mosolyogva az asszony, bár maga is sejtette, hogy mi

lesz a válasz.

– Szeretném elkerülni az értük való aggodalmat, mert elsősorban vadász vagyok – válaszolt

keményebb hangon a férfi, de Sayuri nem rémült meg ettől az apró változástól. Együtt érzett a

férjével. Ő maga is aggódott a gyermekeikért. De mint minden vadász hírében álló családnak az

elsődlegességet a vámpírok elleni harc adja, nem pedig maga a család. Most viszont ezek a harcok

egyre zordabbá váltak az elmúlt években, mert hiába létezett egy paktum, ha mások ezt megtagadva

rájuk támadnak, s másodszülött fiúk élete is fenyegetéssel teli. – Mindenekelőtt szemmel kell

tartanom, hogy apaként sem szenvedhetek vereséget. A fiaim már most nagyon erősek és elszántak.

Büszke vagyok rájuk. Ellenben Satoru létével kapcsolatban nagyon is bizonytalan vagyok. Most hogy

tudjuk mi is volt az oka annak, hogy sokáig betegeskedett, elhatározásra kényszerített.

Sayuri pont ettől félt a leginkább. Még mielőtt Ryu folytathatta volna, két ujját a férfi ajkára

helyezte. Nem kellett kimondani a súlyos szavakat, amelyek a lelkében is dúlnak. Így is nehezére

esik elfogadnia a döntést. A Shiba család rettegésben élhet, ha nem tesznek ellene. S mivel

figyelembe kell venni a fennmaradásukat, nem szabad tovább kockáztatniuk.

– Sajnálom, Sayuri – ölelte át feleségét szorosan a férfi s beszívta annak édes illatát. Ő sem ezt

akarja, de mindennek megvan az oka. Ha nem tesznek eleget ennek, akkor még nagyobb veszélynek

tehetik ki az egész családot. Már pedig most a legcsekélyebb gyenge pont is végzetes lehet a

számukra. Nemcsak a vámpírokkal szemben kell akkor megküzdeniük, hanem a démonokkal is.

Amire végképp nincs erejük, hogy megvédjék magukat a pokolbéli szolgákkal szemben.

A démonok sokkalta kegyetlenebbek, erősebbek a vámpíroknál. Csak démonvadászoknak sikerül

visszaverniük azok támadásait. Még ha vámpírvadászok ugyanazon a szinten mozognak, mint a

démonvadászok, kiképzésük csak a vámpírokra specializálódott. Megfordult már a fejében, hogy

szövetkeznie kellene démonvadászokkal, de ahogy annak idején elődei, úgy ő sem kerülheti meg a

klán szabályait. A démonvadászok ugyanolyan zárkózott életet élnek, mint a vámpírvadászok

többsége, még talán sokkalta zárkózottabbat is. Ők viszont nem egységes klánban élnek, szerte

Japánban különböző klánokban maradtak fenn, a legerősebb veszi át közülük a vezér szerepét,

miután előde betegségben, öregségben vagy harcban esett el. Nem úgy a vámpírvadászoknál, akik

fiaikra hagyják becses örökségüket, belőlük válik ki a vezér, aki továbbviszi a hagyományt.

Személyesen is megismerhetett néhány igen jó harcost a démonvadászok közül, köztük Miyazawa

Kinjit, a Miyazawa klán vezetőjét, és Tsuruga Takeshit, a Tsuruga klán vezetőjét, de különösebben

nem tartotta velük a kapcsolatot. Látta is őket harcolni, ők nem restellnek átlépni más klánok

határain belülre, hogy megöljenek egy-egy démont, viszont ugyanezt nem engedik másoknak a saját

területükön.

– Csak arra kérlek, hogy adj neki esélyt – suttogta az asszony reménykedve. – Will már

felajánlotta a segítségét. Nem szabad visszautasítani. Ő az utolsó esélye mindnyájunk számára.

Főleg Satoru számára. Will az egyetlen lehetősége.

– Igen, tudom – bólintott rá Ryu, majd egy kissé eltávolodott feleségétől, hogy láthassa az arcát.

Az asszony nagyon erős jellem volt, amelybe már fiatal korában is beleszeretett. A lelke egyszerre

nemes, gyengéd s vitathatatlanul vetekszik a legnagyszerűbb s legbátrabb harcosok lelkeivel.

Sayuri szintén egy vámpírvadász család sarja. A Yagami klán a második legerősebb vámpírölők

közé tartoznak. Szüleik számára az ő házasságuk még nagyobb jelentőséggel bírt a két család

összefogása érdekében. A kötelesség mellett még így is a kettejük szerelme a legszentebb dolog

mindkettejük számára. S ezt az sem ingatja meg, hogy jelen esetben meg kell válniuk másodszülött

fiuktól. Satorunak nincs többé helye a családon belül. Ugyan névileg, s vérileg egymáshoz tartoznak,

de ez mit sem számít, hisz a veszély mindaddig fennáll, amíg a közelükben van. Mivel elsőszülött

fiuk, Kazuya kitölti ama szerepet, hogy egyszer Ryu helyébe léphet, eme veszteségért kárpótolják a

szülőket.

– Ugye megengeded, hogy elbúcsúzzak tőle, még mielőtt elviszik tőlünk? – kérdezte szomorúan

Sayuri. Ugyan egész végig reménykedett abban, hogy nem kell ezt megtennie, hogy a férje

meggondolja magát és nem érdekli a klán tanácsnokainak a véleménye, miszerint Satorunak jobb a

klánon kívül. A remény szertefoszlott.

– Ahogy akarod – egyezett bele Ryu. Ő maga már felkészült arra, hogy egyik fiát örökre

elveszítse, de nyomasztotta a gondolat, hogy Sayuri talán sosem fog tudni beletörődni. Nagyon

kötődött mindkét fiához. Félve gondolt arra, hogy Sayuri belehal gyermeke távollétébe.

Mikor Satoru megszületett súlyos betegségekkel küzdött. Félő volt, hogy elveszítik. Később

felépült, és mint a normális gyerekek – már ha egy vámpírvadász gyermeke normális életet élhet –

játszhatott, tanulhatott, s igyekezett megfelelni a legapróbb elvárásnak is. Satoru koránt sem volt

csalódás az életükben. Nagyszerű gyermek. Kifogástalan harci szellem. Habár van még mit csiszolni

olykor-olykor fel-felbukkanó engedetlenségén. Számtalan alkalom tanúsította, hogy Satoru kivételes,

egyedi és sérthetetlen. És még csak hét éves. De mindez nem számít már. El kell hagynia a családját.

– Elnézést, amiért megzavarlak titeket – szólalt meg nem messze tőlük egy magas, acél tekintetű,

kisportolt testű férfi. A hangra Sayuri és Ryu felfigyelve kissé széjjelebb mentek s üdvözölték a férfit,

aki szintén meghajolva előttük mély tiszteletről tanúskodott. – Későre jár. Ideje indulnunk – szólalt

meg ismét, s közelebb lépve hagyta, hogy a telihold fénye megvilágítsa arcát.

A sötét bőrű férfi nem volt más, mint jó barátjuk, s a család egykori védelmezője, Will Sky, aki

boszorkánymester hírében áll, s aki fajtájából már csak egyedüli példány. A férfi mégsem úgy

viselkedett, mint a vadászoknál jóval feljebbvalónak mutatkozó személy. Nem tagadta, hogy mágia

hatalmat birtokol, de nem volt nagyravágyó, sem becstelen. Ő maga is sokat tanult a Shiba család

idősebb tagjaitól, akik szintén megbíztak benne. Elengedhetetlennek tartotta a barátságot, sőt

többre tartotta, mint valamiféle testőr szerepét. Ugyan a boszorkánymesterek szívesen vállalták a

vadászok védelmét, még így is az erejük végett rangon felülinek számítottak. Nem voltak

Halhatatlanok s másokat sem tudtak örökké éltetni, de az erejük olyan lényekkel vetekszik, mint a

démonok vagy az angyalok. A boszorkányok a Halandók között istenek, a Halhatatlanok között

Halandók.

– Mi kérünk elnézést tőled, amiért megvárakoztattunk – szólalt meg Ryu bűnbánóan.

– Semmiség – felelte Will barátságosan. Látta rajtuk a félelmet, ami most körüljárta őket.

Megértette érzéseiket, főleg Sayuri ellenszenvét a döntéssel kapcsolatban. De Ryu sem volt

érzéketlen, hiába volt nagyszerű harcos. – Tudom milyen, mikor egy gyermek kiszakad a család

biztonságából, még akkor is, ha ez a döntés szükséges ahhoz, hogy túléljük. Ne féljetek, és ne

haragudjatok magatokra, amiért ezt teszitek. Az idő múlásával ő is be fogja látni, hogy ez volt a

lehető legjobb döntés mind a ti, mind pedig az ő védelmére. Ugyanakkor egyetlen kéréssel fordulok

hozzátok!

– Hallgatunk – felelte gyorsan Ryu.

– Ha megengeditek, Kazuyát is magamhoz venném egy időre – közölte kérését Will a szülők

meglepetésére. Egyáltalán nem számítottak erre.

– Miért vennéd magadhoz Kazuyát? – kérdezte riadtan Sayuri. Nem elég az egyik fia, még kellene

a másik is?

– Olyan erővel bír, mint én – válaszolt a férfi. Ryu és Sayuri egymásra néztek. Már ők is

észrevették, hogy hasonló értékkel rendelkezik Kazuya, mint Will, de még nem annyira fejlődött ki

nála. A vámpírvadászoknál nem megszokott, hogy egy gyermek a vadászoknál is különlegesebb.

– Ezek szerint boszorkánymestert szeretnél belőle faragni? – kérdezte Ryu. Hangja

csalódottságról árulkodott, sötét tekintete gyanakvással telt meg.

– Csak annyi tudást szükségeltetnék neki, amennyit képes befogadni – válaszolt Will, biztosítva

ezzel őket, hogy elsőszülött fiuk egyúttal megmarad vámpírvadásznak. – Nincs szándékomban a

vadász hivatásáról eltéríteni, de így könnyebben fog boldogulni. Mentségemre az szolgáljon, hogy

nincs utódom.

– Elfogadjuk a kérésed – egyezett bele Ryu és Will ezt örömmel fogadta. Sayuri összerezzent,

amint férje beleegyezését adta. Ryu sem értette igazából magát, de valahogy úgy hitte, hogy Kazuya

azokkal a képességekkel és tudással, mint amit Will is birtokol, még hatalmasabb harcos válhat

belőle az idők folyamán, és a klán egyik igen kimagasló vezére lehet ezáltal. Szerencsére ez a fajta

erő nem ijesztette meg a klán öregeit, sőt maguk is úgy gondolhatják, hogy Kazuya, mint egy mágiát

uraló vámpírvadász elrettentés lehet a vámpírok számára. – Bízunk benned. Kazuya és Satoru így

egy ideig nem lesznek szétválasztva, de hamarosan el kell fogadniuk, hogy nem maradhatnak

egymás mellett.

– Mindent el fogok követni, hogy mindkettejük harci tudása fejlődjön, s amíg védelmem alatt

állnak, nem kell aggódnotok – mondta hálás tekintettel Will. Ryu rábólintott. Sayuri úgyszintén, bár a

lelke mélyén nagyon is aggódott mindkét fia miatt. Mióta csak ismeri a boszorkánymestert, megbízik

benne, de tudva, hogy milyen veszélyekkel is járhat ez, nem tudta mitévő legyen. Az agya megint

mást mond, mint a szíve, s hiába az utóbbit el kell zárnia.

Will egyetlen évet kért Kazuya számára. Ez alatt az idő alatt sok mindent megtaníthat neki,

mindeközben Satoru fejlődését is figyelemmel kísérheti. A Shiba családnak nem kell tartania

démonoktól, mert a veszélyforrás mindvégig az ő védőhatása alatt lesz. Ryu egy percig sem

habozott. Tudta, hogy ez a legjobb fiai számára és a klán számára. Egyedül Sayuri vívódott

érzéseivel. Az asszonynak le kell győznie az anyai szívet, hogy el tudja engedni őket.

A beszélgetést mindkét fiú kihallgatta megbújva a sötét sarokban, egyedül csak Will volt az, aki

tudta, hogy jelen vannak, s minden szót hallanak. Tudta, hogy keserűség és értetlenség vegyül

bennük, de biztosra vette, hogy nem állnak ellen sem neki, sem az apjuknak.

Kazuya három évvel volt csak idősebb öccsénél, aki értetlenül nézett rá. Nem igazán értette még,

hogy miért is kell neki elhagyni a szülői házat vele együtt a klánt is. Tudva levő volt számára, hogy

születése pillanatától nagyon beteges gyermeknek számított, de legyűrte s most egészségesebb, mint

valaha. Kazuya ezt nagyon jól tudta. Mindvégig öccse mellett volt, sosem mozdult el mellőle, pedig

amikor a szülei bejelentették, hogy gyermeket várnak, nem éppen örült a hírnek. Főleg miután

születésekor kiderült, hogy fiú. Féltékeny volt rá, de aztán belátta, hogy ostobaság, amit gondol.

Imádta az öccsét, még ha olykor bosszantotta is őt. De most a szülei csak úgy lemondanának róla,

mert sokkalta különlegesebb, mint azt azelőtt gondolták volna, s ez a különlegesség csak bajt hoz a

Shiba klán fejére.

Ismerte Will Sky-t. Látta már harc közben s szinte vágyott arra, hogy olyan hatalommal

rendelkezzen, mint amilyen neki van. A férfi nagyon erős. Személyiségét tekintve barátságtalannak

tűnik, de amint megismeri az ember, másként vélekedik. Will sok mindent tud, amit még ők nem, és

remélte, hogy egy nap ezt a tudást megoszthatja velük is. A szülei és mindenki más a klánból

megbízott a boszorkánymesterben, talán pont azért, mert a mágia ura.

Kazuya letekintett az öccsére, aki rezzenéstelen arccal, ám fátyolos tekintettel meredt a

szüleikre. Nem tudta mit hozhat számukra a sors, de magában megfogadta, hogy bármi is történjék,

Satorut mindenáron meg fogja védelmezni, még magától a Shiba klántól is. Féltette őt. Ugyanakkor

nagyon bátornak tartotta, hisz csendben tűrt és hallgatott. Már most erős jellemnek bizonyult, s

remélte, hogy később ez még inkább megmutatkozik rajta. Mindent meg fog annak érdekében tenni,

hogy Satorut elfogadják a klánon belül és végül rájöjjenek, hogy az öccse senkire nem veszélyes.

– Ugye, te nem hagysz el? – kérdezte suttogó és reménykedő hangon Satoru. Kazuya mellkasába

éles fájdalom hasított, amint meghallotta öccse hangját. Satoru ugyan még fiatal, de nem ostoba.

Felfogta mi zajlik körülötte.

– Nem tudom, hogy mi lesz velünk, de egy biztos, amíg élek, sosem hagylak magadra – ígérte meg

öccsének Kazuya, de magában már most megbánta eme kijelentését, hisz Satoru szeme megtelt

reménnyel, hálával és szeretettel. Örült volna, ha jelen pillanatban előre meg tudná mondani a jövőt,

ha bepillantást nyerhetne az ismeretlenbe. Mert akkor ő sem nyugtalankodna.

Előhívatták mindkét fiút csomagjaikkal együtt készen a hosszú útra. Mindketten síri csendben

álltak szüleik előtt. Nem tiltakoztak, amikor Ryu elmondta mit vár el tőlük, még ha lelkük mélyén

nem igazán értettek vele egyet. Amint a két fiú megértette apja akaratát, Sayuri búcsút vett mindkét

fiától, akik az éjszaka leple alatt Will-lel együtt elhagyták a Shiba házat. Ryu még a búcsú pillanata

alatt is úgy viselkedett, mint mikor vadászni indult. Mértékteljes viselkedése a két fiúban tiszteletet

kovácsolt. Még nem igazán értették, miért kell ilyen sürgősen elhagyniuk a családi fészket, hogy

miért kell hosszú időre elválniuk szüleiktől, rokonaiktól, barátaiktól, de tudták, hogy még

viszontláthatják egymást.

2003. AUGUSZTUS 6.

A vámpírhadsereg egytől egyig felsorakozott a Shiba klán főhadiszállása előtt, akik kitartóan

küzdöttek és védekeztek egyaránt. Még sosem láttak hozzájuk hasonló földi Halandókat, akik

ennyire elszántak, gyorsak és tettre készek. A kialakult harc során több stratégiai szempontot is

figyelembe vettek, de egyik sem vált be arra a célra, hogy megsemmisítő vereséget mérjenek a

klánra. Pedig szemernyi kétségük sem volt abban, hogy a győzelmet ők aratják le.

A Shiba klán volt Japán leghatalmasabb vámpírvadászai, akik több ezer éves múltra tekinthetnek

vissza. A legádázabb harcos férfiakat neveltették ki, hogy a vámpírok elleni harcokban

eredményesen térjenek haza. Mindegyikük páratlan tehetség. Egy igazi gyilkoló gép. Még maguk az

asszonyok, akik jelenleg is azon igyekeznek, hogy gyermekeiket védelmezzék szintén nagyszerű

harcosok férjeik oldalán. Semmi sem hátráltatta meg őket.

Maga a klán hat másik klán egyesülésével – Yagami, Asuhana, Erizawa, Gushiken, Harada és

Ishida – jött létre. Katonáik pedig nemcsak szerte Japánban, hanem Európában és Ázsia más

területén is megállta a helyét. A vámpírok hiába próbáltak menekülni előlük, utolérték s megölték

őket. Még a Nemesvérűek sem menekülhettek meg az ítélet alól. Segítségükre pedig a vérfarkasok

tömkelege is besegített cserébe a mindenkori védelemért, amit a klán meg is adatott. De most végre

a gyenge pontjuk által képesek lehetnek szertefoszlatni több ezer éves hagyományt. Ezzel együtt

pedig a Shiba klán örökre meg fog szűnni.

A klán vezére, Shiba Ryu több sebből vérezve kitartóan küzdött a vámpírkatonák ellen. Csapatait

hiába vették körül mindig kitörtek s támadásba lendülve lekaszabolták a vérszívókat. Nem

engedhették, hogy a vámpírok elérjék otthonaikat. A közel egy hónapos ostrom alatt egyik tábor sem

hátrált meg, pedig fogytán voltak lőszerekkel, fegyverekkel, emberhiánnyal és élelemmel. Mintha

csak századokat léptek volna hátra, úgy érezte magát Ryu. Mégis egyre tudott csak gondolni, hogy

oltalmazza a klánt.

Váratlanul törtek rájuk az éjszaka leple alatt. Sejtelmük sem volt arról, hogy a vámpírok

áthatoltak határaikon belülre. Mire feleszméltek már átjutottak a csapdákat rejtő erdős vidéken s

már a várost kezdték el ostromolni. De már az elején észrevette, hogy mindezek a vámpírok csak

Félvérek, azon belül is a harapás útján lévők. Még az élen járó vezérük, Anzai Chojiro is csak egy

Félvér, aki csak húsz éve vált vámpírrá. Akkor viszont a Nemesvérűek szépen, kényelmesen

hátradőlve élvezik a mészárlást. Nincs bátorságuk kockáztatni. Mindezt hiszékenységének tudta be.

Az első éjszaka után azt gondolta, hogy a Nemesvérűek is nemsokára harcba szállnak a hajnali

órákban, de az idő elteltével egyszer sem látott közülük senkit, aki ezt megtette volna. És ahogy az

idő egyre telt, ahogy a napok és a hetek követték egymást rájött, hogy talán tévedett és a

Nemesvérűeknek semmi köze sincs a kialakult háborúhoz. Mindezt csak a Félvérek mozdították elő,

mert valamit akarnak. De mégis mit?

A támadás okát még most sem tudták pontosan. A vámpírok leghatalmasabb klánvezérével

Morvennel ugyanis paktumot kötöttek, miszerint egyik faj sem támadja meg a másikat. Morven

szavahihető, igaz és hű vezérként magasodott a többiek fölé. Nem egyszer megmutatta

nagylelkűségét és békeszeretetét. Morven nem volt olyan, mint azok, akik le akarták igázni a

Halandókat. Ő is csak békét és egy otthont szeretett volna a családja számára. Ezért is hozatta

Japánba a klánját, ám csak sok viszontagságos év után sikerült a paktum elérése, és a vámpírok

tartották a megállapodáshoz magukat. Morven a más klánokból származókra is hatással van, ezért

sem értette, miként történhetett meg ez a fordulat. Fia, Bloodworth pedig apja nyomdokait követve a

vámpírok fejedelmeként tevékenykedik. Ő sem híve annak, hogy a Halandók és a vámpírok között

örökös viszály legyen.

A Félvérek egy része az ő klánjához is tartoznak, mint őrzők s védelmezők. Morven megszegte

volna az ígéretét? Ennyi idő után ez lehetséges lenne? Képes hátba támadni azt, aki megkegyelmez

számára? Egy ilyen ballépést még ő sem követhetett el. Az emberei hittek benne, ahogyan ő is, hogy

az emberek és a vámpírok képesek együtt élni békében. Sértette becsületét s a klán fölött való

vezetésében is kételkedni kezdett. Az apja már akkor is elutasította volna, amikor egyáltalán

megfordult a békekötés ötlete, nem beszélve a nagyapjáról, a dédapjáról és az ükapjáról, akik sosem

egyezkedtek a másik fajjal. Most pedig biztos neheztelnének rá amiatt, hogy a klán egy átkozott

paktum által belefuthat a legsúlyosabb vereségbe.

– Ryu! – szólt a férfi mellett régi, hű társa, felesége bátyja és egyben jó barátja, Yagami Seiji, aki

mint mindig most is együtt harcol vele. Yagami szeretett harcolni a vámpírok ellen. De volt már,

hogy vérfarkassal is megküzdött és egyszer az életét is kockáztatta a klánért. A legnagyszerűbb

ember, akit valaha is ismert. Most mégis úgy érezte, hogy elárulta őt. – Ki kell menteni az

asszonyokat és a gyerekeket. Nem sokáig tudjuk védeni a bal szárnyat. Be fognak törni.

– Igazad van – felelte komoran Ryu, miközben egy suhintással levágta sárkány motívumokkal

díszített katanájával egy vámpír fejét. A vámpírok több pontból támadtak rájuk egyszerre, a masszív

védőfalak kezdték megadni magukat a támadókkal szemben, néhány épület tűz martalékává vált.

Mivel a harapás útján lévő Félvérek érzékenyek a Napra, ezért az első éjszakai támadás után már

hajnalban visszavonulót fújtak a harcok során, de amikor pont eme gyenge pontjukat akarták

kihasználni a csata alatt, egy még számukra ismeretlen erőtér védelme alá kerültek, amit nem

sikerült áttörniük. Később pedig az erőtér az egész főhadiszállást befedte, így már nem csak az

éjszaka maradt az egyetlen, amikor összeütközhettek a Félvérekkel. Elnézve katonáit, akik elszántan

küzdöttek a vámpírok ellen és gátolták a továbbjutásukat is arra ösztönözte, hogy észérvekkel

gyorsan döntsön. – Vigyél magaddal annyi embert, amennyit csak tudsz – nézett barátjára Ryu, aki

kissé megilletődve bámult vissza rá. – A többiről én gondoskodom – jegyezte meg a férfi, mintha már

felkészült volna a legrosszabbra. – Amíg mi tartjuk a frontot, ti ki tudtok menekülni a menekülő

utakon.

– Veled mi lesz? – kérdezte bátortalanul Yagami.

– Két választása van egy vadásznak: meghal vagy életben marad – válaszolt mosolyogva Ryu,

emlékeztetve mindkettejüket elhunyt apja szavaira, mely tanítás végigkísérte a klán életét. Yagami

nem éppen erre számított, de a körülmények ellenük vannak, s ha nem tesznek azonnal valamit a

végén menthetetlen lesz minden.

– Sayuri és a gyerekek…

– Az ő életük százszorta fontosabbak az enyémnél.

– Na de…

– A fiam az én helyembe lépve a Shiba klán fennmaradhat – fogta meg a férfi erőtől duzzadó

karját Ryu. Yagami mindig is csodálta a férfit. Örült, hogy a barátja lehet és annak is, hogy ő a

sógora. Sayuri nem csak egy harcoshoz ment hozzá annak idején. A fia pedig méltó utóda lesz

Ryunak, ám szerette volna, ha barátja még hosszú ideig az élők sorában marad. – A kötelességem az,

hogy megvédjem a klánt ezzel együtt pedig a családom. A halálom csak azáltal lesz értelmetlen, ha

nem teszek eleget a kötelességemnek – Yagami rábólintott és épp szólni kívánt volna, amikor Ryu

ebben megelőzte. – Nem sok időd van, úgyhogy ne is kezdj bele a búcsúzkodásba – közölte vele

önfeledten Ryu.

Yagami felnevetett, majd mélyen meghajolt a férfi előtt, akinek sokkal tartozott az életben, majd

elsietett, hogy a parancsot teljesítse. Ryu a távolodó alakot figyelve reménykedett benne, hogy

nemcsak a klán fogja túlélni, hanem felesége és gyermekei is. Még ha ő nem is lesz már mellettük,

hogy lássa, miként cseperednek fel, miként válik belőlük igaz vadásszá, érezte, hogy jó döntést

hozott, de a kétely szívét mardosta.

Számtalanszor harcolt vámpír ellen. Számtalanszor mutatta meg hősiességét, bajtársiasságát,

odaadását az otthonáért és az elvekért. Ryu most érezte igazán, hogy bajban vannak és a félelem is

átjárja. Eddig még magát a szót sem ejtette ki a száján, ismeretlen volt számára a tudat, hogy félnie

kelljen bármitől is. De ez most lassan megváltozott. Hiába voltak alaposan kiképezve, hiába emeltek

erős, masszív falakat az otthonaik köré s védték fegyvereikkel azt, ha most egyre közelebb érezte

magához azt a furcsa, megmagyarázhatatlan érzetet, amelyet csak halálnak neveztek. Az apja is és a

többi felmenői is számtalan küzdelemben vettek részt és mindannyian hősies halált haltak. Ők sem

féltek sem az ellenségtől, sem a haláltól. Ha eljött az ideje ám legyen. Ha én el is esek a harcban, azt

még az utolsó lelkemmel is meg fogom akadályozni, hogy a klán elvesszen, s a feledésbe merüljön. A

Shiba klán élni fog. Ezek a gondolatok még jobban megerősítették hitében és a győzelemben. Ryu

ezután még inkább belevetette magát a harcba egyre több vámpírfejet hullajtva a porba, amely már

így is véres volt a lába alatt. Gondolatait elterelte asszonyáról és fiairól. Yagami ott lesz velük. Nem

szabad aggódnia miattuk.

Yagami még utoljára visszatekintett barátjára, aki kíméletlenül irtotta az ellenséget. Mióta csak

barátokká lettek s később sógorok, szinte a testvéreként tekintett rá. Mindenben kiálltak egymás

mellett. Soha nem volt nézeteltérésük és nem titkolóztak a másik előtt. Ryu kitűnő harcos volt már

ifjonc korában is, mindenki őt tartotta a legjobbnak. Egyetlen egyszer küzdöttek meg, akkor is azért,

mert Yagami féltékeny volt rá, de aztán belátta hibáját. Nem hiába lett Ryuból a klán vezére.

Boldogulni fog a vámpírhaddal. Hitt benne. Hitt abban, amit a klán több ezer éve képvisel. S remélte,

hogy még viszontlátja barátját méghozzá élve. Épp visszafordult, hogy továbbfolytassa útját, amikor

három vámpír támadt rá, de mindegyiket egy-egy suhintással kivégezte. Mielőbb el kell érnie az

asszonyok búvóhelyét s a menekülő útvonalon kimenekíteni őket és a gyerekeket. Magához rendelt a

katonákból néhányat s parancsba adta, hogy mindenféleképp védjék meg az asszonyokat és a

gyerekeket. Nem engedhetik a vámpírokat a közelükbe.

– Elég kitartó meg kell hagyni – szólalt meg délcegen egy páncélruhában álló férfi, miközben a

vörös sárkánnyal díszített, fekete kimonóban lévő Ryut szemlélte harc közben. Egyenlő arányokkal

küzdött mindkét faj. Egyenlő veszteségi rátát tudhatnak magukénak. Ryu szelleme még így sem tört

meg. Pedig nem lehet könnyű ennyi fenevaddal megküzdeni. Egy igazi harcos. Olyan, mint az

üknagyapja. Ám még ő sem lehet szerencsésebb a kegyetlen vámpírölőnél.

– Nem azért jöttünk, hogy figyelemmel kísérjük a harcot, Archer – jegyezte meg nyugtalanul egy

rövid barna hajú, szürkészöld szemű, magas, szálkás testalkatú férfi, aki szintén fel volt vértezve.

Már jó ideje szemmel tartották a Shiba klánt és Archer terve úgy tűnt kezd beválni. Ugyan nem

értette minek elhúzni egy harcot, hisz nekik már egy nap alatt sikerült volna legyőzni a vámpírölő

klánt, de nem szállt szembe Archerrel, aki tudja, mit miért tesz. Mégis örült volna, ha ennek a

csatározásnak mára véget vetnének.

– Igen, tudom Carrick – válaszolt kurtán Archer, de élvezte, amikor egy Halandó megküzd a saját

életéért vagy épp másokért. Ráadásul maga is szívesen harcolt volna Ryu ellen, hisz elég kitartó és

erős, hogy az ellenfele legyen. Mégsem ez volt a célja. Ezután a tekintete a távoli házakra esett, ahol

az asszonyok és a gyerekek bujdostak. Ő is köztük lehet, akiért folyt a harc. Hallotta szívverésük,

amely a félelemtől volt teljes. Már alig várta, hogy megérintse ezeket a szíveket. – Foglald le Ryut,

én felkutatom az áldozati bárányt.

– Mi lesz, ha az a varázsló is megjelenik? – kérdezte aggodalmasan a férfi.

– Addigra késő lesz – felelte közömbösen Archer, majd levéve sisakját hagyta, hogy a szél

belekapjon hosszú vörös hajába. Carrick túl aggodalmaskodó ahhoz képest, hogy katonaként szolgált

a Régi Rend óta. Meg kellett volna tanulnia az önuralmat. – Ha eddig nem jelent meg, ezután sem

fog. Tokió túl messzire van innen, és ha mégis felbukkanna, a végzetébe rohan ő is. Amúgy sem

mostanában szabadul meg a társainktól, akiket ráküldtem.

– Ennyire biztos vagy benne? – kételkedett társa.

– Én magamban vagyok biztos és abban a győzelemben, ami itt vár – sziszegte neki a férfi. Nem

tetszett, ha megkérdőjelezik terveit, döntéseit. De mi mást várhat egy harmadrangú démontól, aki

anélkül félti a saját bőrét, hogy harcolna bárkivel is. Utálta az ilyesfajta nyápic alakokat, de sajnos őt

kapta maga mellé. Pedig teljes mértékben kikötötte, hogy olyasvalaki vegyen részt a harcban, aki

rátermett és nem fél megküzdeni az ellenféllel. – Hála Morvennek… Végtére is ő áll emögött. Bár a

magam részéről már rég végeztem volna ezzel a csürhe bandával, de mindent az élvezetekre kell

hagyni. Nem igaz?

A vörös hajú férfi egy szemvillanás alatt eltűnt. Társa viszont ott maradt, hogy szemmel tartsa

Ryut, aki épp most szenvedte el a sokadik sérülését, de még így is szenvedések közepette képes

továbbra is harcolni. Nem volt mit tenni. Vezér nélkül a klán is megsemmisül.

Carrick eltűnt, majd Ryu háta mögött jelent meg kissé eltántorítva a körülötte harcoló

vámpírokat. Ryu megérezte a változást. A hátborzongató erőt, amely a háta mögött mutatkozott meg

egyértelmű démon jelét adta tudtára. Most jött rá igazán, hogy a vámpírok csak elterelés volt a klán

számára. Az igazi veszélyt a démonok jelentik. A védő burok is tőlük származik, de erejüket

elnyomták, hogy ne érzékeljék jelenlétük. Mindvégig a vámpírokra koncentráltak. Nem is sejtették,

hogy hatalmasabb erők mozgolódnak.

A fiai jutottak eszébe, akik a többi gyerekkel együtt az asszonyok védelme alatt várakoznak. Érte

jöttek – gondolta keserűen, de annál nagyobb haraggal. Kardját megpördítette a levegőben,

miközben teljes egészében megfordult, de a démon gyorsabb volt nála, ahogy puszta kezével áthatolt

a férfi ruházatán, felszakítva bőrét, áttörve szegycsontját s ujjai között már érezte is a szaporán

dobogó szívet, amelyet ökölbe szorítva örökre megsemmisített. Ryu csak egy röpke ideig érezte a

fájdalmat, ami végigfutott gerincén, majd ahogy egész teste elernyedt, ahogy a melegség helyét

átvette a hideg érzete, szinte tudta, hogy eljött a vég. Vér buggyant ki szájából, miközben

homályosan, de még látta a démon arcát. Lelkének utolsó morzsájával is arra sarkallta önmagát,

hogy végezzen gyilkosával. Kardjával lemetszette a démon fejét.

– Sayuri… – nyögte felesége nevét Ryu, majd holtan rogyott össze a másik testtel együtt. A

vámpírok azonnal a két vérben úszó testre ugrottak, hogy lakmározhassanak belőle.

A Shiba klán katonái félelemmel és gyűlölettel vegyes érzésekkel rontottak a vérszívókra. A vezér

meghalt, de a klán még továbbra is tartja magát. Nem engedhetik, hogy győzelmet arassanak

felettük.

Sayuri megérezte férje halálát. Körülötte az asszonyok kétségbeesetten ölelték magukhoz

gyermekeiket. Mindvégig hallották férjeik harsogó hangját, a vámpírok hörgéseit s mindeközben

reménykedtek, hogy a csata jól fog végződni. De Sayuri lelke kétségek között gyötrődött. Biztos volt

benne, hogy Ryu már meghalt a csata hevében. Mindig megérezte, ha családtagjaival történnek

dolgok. Szorosan magához vonta mindkét fiát. Nem akarta elveszíteni őket. Ők Ryu gyermekei. Ők a

Shiba klán jövői. Nem hagyhatja, hogy a vámpírok elkapják őket. Ryu sosem bocsátaná meg neki, ha

ez megtörténne.

A fiai alig egy hónappal ezelőtt titokban visszatértek a klánhoz, hogy újra egyesüljön a család, de

Ryu ezt megtiltotta és ő is tisztában volt vele, hogy veszély leselkedhet rájuk, de egyikük sem

gondolta, hogy meg is történhet. Az, hogy a gyerekek önfejűen visszatértek hozzájuk rosszra

fordította az életüket, ahogy a klán sorsát is megpecsételte. A vámpírhad kitartóan küzd, s mint anya

biztos volt abban, hogy fiaiért jöttek. Magához emelte Ryu üknagyapjának kardját, amit a férje adott

még át neki, mikor a vámpírhad lerohanta a völgyet. Nem engedi, hogy fiai élete is az apjukhoz

hasonlóan így végezzék.

Ekkor robbant be az ajtó s az asszonyok sikongása betöltötte a kis teret. A gyerekeket azonnal a

hátuk mögé terelték, hogy valamennyi biztonságot nyújtsanak nekik. Sayuri megdöbbent a vörös

hajú férfit látva. Az energia, amely áradt belőle egyértelművé tette, hogy démonnal állnak szemben,

s hogy a fiai még nagyobb veszélyben vannak, mint azt eddig hitte. Akkor viszont a vámpírok és a

démonok együtt működnek. Az a védőburok is a démonok műve lehet, amellyel megvédhetik a

Félvéreket a napfény ártalmától. Látta, ahogy néhány katona meg akarja fékezni a démont, de az egy

másodperc alatt végzett minddel.

A démon egyenesen a gyerekek arcát fürkészte, mintha kutatni akarna valakit. Belépett és az

asszonyok sorra hátrálni kezdtek védőfalként állva gyermekeik előtt, kezeikben katanák. A démon

elvigyorodott látva s érezve a félelmet és a gyávaságot bennük. Előhúzta kardját, de a semmiből

Yagami Seiji kiütötte a kezéből a démon nagy döbbenetére.

– Rohanjatok!!! – üvöltötte Yagami, miközben harcba szállt a férfival, aki minden egyes ütést

kivédett. Látta Yagami elszántságát fénylő tekintetében. De ez mind kevés lesz, ha le akarja győzni.

– Ccc… – a démon arcára kiült a megvetés és az arrogancia. Ez a katona nem elég, hogy

szenvtelen, de tudatlan is. Mégis mit képzel? Azt hiszi, legyőzheti csupa vakmerőségből? Azt hiszi,

ezzel most megrémisztette?

Sayuri megragadta gyermekei kezét s a többiekkel együtt a földalatti járathoz siettek. Yagami

addig ki akart tartani, amíg az asszonyok és a gyerekek a biztonságos útvonalon el tudják hagyni

otthonaikat. Miközben a nők és a gyerekek menekültek, Yagami farkasszemet nézett az ellenséggel,

akiből csak úgy áradt a magabiztosság.

– Ezzel aztán sokra mentél – mondta dölyfösen Archer.

– Ne a szád járjon! – kiáltott rá a férfi és nekirontott.

Archer élvezettel nézte, ahogy küzd vele. Kardjával gyorsan hadonászott. Szemeiben ott

parázslott a harc iránti szenvedély. Yagami minden alkalmat megragadott, hogy megsebesítse a

démont, de az mindvégig kikerülte támadásait. A férfinak, akivel harcolnia kellett meg se kottyant ez

az egész. Olyan gyorsasággal hajolt el a kardsuhintásoktól, mintha vámpír lenne, ugyanakkor az a

fösvény magatartás csak még jobban kihozta a sodrából Yagamit, míg végül a démon megunta az

értelmetlen küzdelmet s torkánál fogva felemelte a földről a férfit. Yagami még ezután is igyekezett a

kardja által megsebezni a férfit, de az másik kezével megragadta Yagami karját, kifeszítette s eltörte.

Yagami felüvöltött fájdalmában s a kard is kihullt kezéből.

– Megmondtam – jegyezte meg lenézőn Archer. – Már most kiszoríthatnám belőled a lelket…

– Akkor miért nem teszed? – szólt közbe Yagami, felkészülve a halálra.

A démon ahelyett, hogy válaszolt volna, a szoba közepére hajította a férfit, majd eltűnt a szeme

elől. Yagami összepréselte száját, hogy még egy hang se hagyja el torkát. A fájdalom lüktetett a

sérült végtagjában, s amint rátekintett elszörnyedt, ahogy a csontja kifurakodott bőrén keresztül s

vére beborította egész alkarját. Nem sok kell, hogy a vámpírok megérezzék a friss vér szagát, de

most ez legyen a kisebbik gondja. Most az asszonyok után kell mennie, hogy megvédelmezze őket.

Felkelt helyéről, amikor megérkezett néhány katona s őket azonnal a menekülőjárat felé parancsolta.

Yagamit nem érdekelve a fájdalom okozta kín és szédülés, ép kezével felemelte a földről a kardját,

mely egykoron apjáé volt, s ő maga is a járat felé haladt. Mindvégig barátja szavai éltek benne.

Az asszonyok sírva rohantak a járaton át. A gyerekek közül volt, amelyik menekülés során elesett,

de senkit nem hagytak hátra, amint felsegítették őket rohantak tovább. Minél előbb ki szerettek

volna jutni a járatból és az erdőn át távozni. Nem tudták, hogy sikerül-e ez nekik, de azt sem akarták,

hogy démonok által haljanak meg. Sayuri is próbált lépést tartani az irammal, de érezte, hogy egyre

jobban veszít erejéből és a lába egy-egy lépésnél megrogy.

– Anya, most hová megyünk? – szólalt meg Sayuri legidősebb fia, Kazuya, aki már most

mérhetetlenül hasonlított apjára. Látta anyja szemében az aggodalmat, és tudta, hogy katonai

védelem nélkül nincs esélyük. Ki tudja, hogy nem várják e már őket az alagút végén, vagy az erdőben

találnak rájuk menekülés közben.

– Biztonságos helyre viszlek titeket – jelentette ki Sayuri lihegve. – Nagyon óvatosnak kell

lennünk. Megértetted, Kazuya?

– Miattunk tört ki ez a háború? – kérdezett rá Kazuya bűnbánóan. Mióta elkezdődött a klán és a

vámpírok között a háború ez a kérdés nem hagyta nyugodni. Ami pedig felháborította, hogy nem

segíthetett apjának a harcban, pedig már van annyi idős, hogy ezt megtehesse. Ám Ryu másképp

gondolta és külön ráparancsolt, hogy még véletlenül se bocsátkozzon harcba, ahogy a harctér

közelébe se merészkedjen. Pedig most a legszívesebben apja mellett harcolna. Apjára gondolva

remélte, hogy vele minden rendben van, és hamarosan viszontláthatja.

– Nem, fiam – felelte kis habozás után Sayuri. – A vámpírok gonosz és ártalmas lények. Hatalmat

akarnak. De meglásd, apátok győzelmet fog aratni.

Kazuya ebben hitt, hisz az apja mégis csak a klán vezére és a legnagyszerűbb harcos, akit valaha

is ismert a vadászok között. Őrá akart hasonlítani. Sayuri egy pillanatra megállt és a falnak dőlve

próbált egyenletesen lélegezni. Mindkét fia azonnal a segítségére sietett.

– Mi a baj, anya? – kérdezte aggodalommal telve a kisebbik fiú, Satoru. Sayuri kedvesen

rámosolygott és megsimogatta arcát. Nem akarta, hogy miatta aggódjanak.

– Csak pihennem kell egy kicsit, ez minden – válaszolt Sayuri. Érezte, hogy ujjai már nem olyan

erősen markolják a kardot és a szíve is szaporán ver. Túlságosan kimerült, de nem hagyhatja, hogy a

fiai védtelenné váljanak. A járatban már csak ők maradtak. – Ideje mennünk! – mély lélegzetet vett s

ismét nekivágtak az útnak. Épphogy elindult, amikor fájdalmat érzett a hasában. Egy percig

szorosan behunyta szemét. Nem tántoríthatja el semmi, hogy megvédje gyermekeit.

Az út hamarosan véget ért és a kijárat feltárult a szemük előtt. Lassan közelítették meg.

Vámpírok erre is lehetnek. Semmi neszt nem hallottak kintről, így kiléptek a tisztásra. Csak pár

lépés és bent vannak az erdőben. Szerencsére idáig már nem ért a démonok által létrehozott erőtér.

De amint továbbmehettek volna, kővé dermedtek. Az asszony azonnal visszarántotta fiait magához,

miközben kikerekedett szemmel nézett az előtte álló férfira, aki mélységes nyugalommal törölte le a

vért kardjairól. Úgy mészárolta le a nőket és a gyerekeket, mintha csak állatok lennének. A

holttestek vérei borították el a zöld növényzetet.

– Ez nem lehet – suttogta sírását visszafojtva a nő. Hátrálni kezdett gyermekeivel és már

visszafordultak a kijárathoz, hogy visszajussanak az alagútba, amikor megpillantotta a közeledő

katonákat. Sayuri épphogy fellélegzett, látva van még remény, amikor a démon csettintett egyet

ujjával és a járat a szemük előtt omlott be. – Ne…!

– Nem szeretem a kellemetlen látogatókat – szólalt meg a démon. Sayuri visszafordult feléje,

miközben fiait egy bokrokkal övezett szikla mellé terelte. A démon egy pillantást vetett mindkét

kölyökre. Szemlátomást egyikükről sem mondhatná el, hogy ki valójában, mint azt, hogy egy vadász

fiai, de ha alaposabban szemügyre venné, megbizonyosodhatna arról, hogy az egyikükben ott rejlik

az erő, amelynek mielőbb el kell pusztulnia. Egyetlen akadálya van csupán ennek, és azaz asszony.

– Mit akar tőlünk? – kérdezte Sayuri.

– Sejthetnéd, asszony – közölte egyszerűen a férfi, majd teljesen feléjük fordult. Sayurinak

ismerős volt a férfi a vörös hajával, mintha már látta volna korábban. – Vagy el kellene

magyaráznom?

– Nem tudom, mit akar, de nem fogom hagyni, hogy a fiaim meghaljanak a maga keze által.

– Én vagy egy másik démon így is úgy is megfosztja őket életüktől… de akkor már inkább én, mint

egy másik, mert még én diszkrét vagyok. Mások kontár munkát képesek elvégezni.

Sayuri nagyon is tisztában volt már azzal, hogy egy démon csak egyféle okból támadhat rájuk és

az a jóslat. Elhatározása, hogy megöli a fiait csak még inkább arra sarkallta őt, hogy védelmezze

élete árán is őket. Nem szólt semmit, nem figyelmeztette a démont, hogy támad. Egyszerűen

megtette, hogy maga végezhessen a férfival. A barátait már lemészárolta. A fiait nem hagyja. A

démont egy kissé meglepte az asszony heves reagálása. Nem is képzelte, hogy ennyire elszánt és

magabiztos lehet. Azok az asszonyok, akiket nemrég megölt, és akiknek a vére keveredett a zöld fű

és a föld illatával csak könyörögtek, mintsem harcoltak volna. De Shiba Sayuri más volt.

Kazuya és Satoru elnézte anyja harcát a férfival szemben, akinek szemében diadalmas öröm

csillant. Kazuya nem értette anyját, miért kockáztatja az életét, hisz a férfin látszik, hogy erős és

mindenre képes, hogy elérje a célját. Satoru amint anyja felé akart menni, mint aki segíteni akarna

rajta, Kazuya rögvest megragadta a vállánál fogva és maga mellett tartotta szorosan. Tudta, ha

valami történne az anyjával, neki kell megvédenie az öccsét.

Sayuri kitartott. Olyan erő dúlt belőle, amelyet maga a démon is tisztelt. De sokáig nem akart

időzni sem a nővel, sem a gyerekekkel. Sayuri szorosan tartotta Ryu üknagyapjának kardját.

Szemében tűz lobogott. A férfi elnézte az asszony dühös arckifejezését. Megértette, hisz elveszíteni a

férjét, a barátait s végül a gyerekeit, nem kis fájdalom. Sayuri minden egyes csapásnál érezte, hogy

a démon visszafogja magát. Csak játszik vele, pedig könnyedén elbánhatna vele anélkül, hogy kardot

ragadna. Így is úgy is megölné őket, de ez neki csak egy játék.

– Add fel, asszony! – szólalt meg a démon egy kis idő elteltével. – Nincs esélyed. Nekik se volt.

– Meglehet, de harc nélkül nem adom fel – közölte vele elszántságát az asszony és már támadt is.

A démon lustán felásított, majd elunva a közjátékot megragadta a nő karját, kifordította kezéből a

kardot, majd megpördítve szorosan magához húzta. Sayuri próbált kiszabadulni, de a férfi nem

engedte s élvezettel szívta be édes illatát, miközben csókjaival nyakát s vállát borította. A nő

undorodva próbált ellenállni neki, de hasztalan volt.

– Mi lenne, ha megmutatnád, miként tudsz szeretni egy férfit? – szólalt meg kéjes hangon a férfi s

nyelvével végigszántott a nő arcán, aki felsikoltott.

– Soha!!! – kiáltotta a nő, de ekkor legidősebb fia kirohant a bokrok közül, felvette ük-üknagyapja

kardját s egyenesen a férfira emelte. – Ne!!! Menj el innen!!! – sikította a nő.

– Apám vére vagyok. Egy Shiba – szólalt meg Kazuya bátran. Nem engedheti, hogy ez a férfi

bántsa az anyját. Az apja sem engedné, ha itt lenne. És már épp eleget várt azzal, hogy

közbeavatkozzon.

– És akkor mi van? – kérdezte tőle a démon kurtán. – Megölsz? Apád már halott.

– Hazudsz! – vágta rá nyomban a fiú, ujjai erősen szorították a kard markolatát.

– Menj és nézd meg – biccentett fejével a démon, majd még szorosabban fogta magához a nőt. –

Addig én elszórakozom anyáddal.

– A föld alatt rohadsz meg! – kiáltott rá a fiú és a karddal együtt megrohamozta a férfit, de az

csak feléje mutatott mutatóujjával és a fiú a fák közé repült.

– Ne! A fiamat ne! – kiáltotta kétségbeesve az asszony.

– Akkor szólj rá, hogy ne játszadozzon a karddal! – ragadta meg a nő nyakát a férfi. Sayuri alig

kapott levegőt. – A végén még megbotlik, s elnyisszantja a nyakát. Ezt szeretnéd? A férjed mellé még

eltemethetjük őt is.

– Átkozott! – nyögte a nő könnyek között. Görcsölni kezdett s fájdalmában térdre rogyott. A

démon elengedte őt s nézte a nő szenvedését. Megérezte vérét, mely testéből szivárgott, s tudta,

hogy az asszony épp elvetél.

– Szegénykém – sóhajtott fel a démon, miközben fejét csóválgatta. – Kellett ez neked? Még ha

amaz két fiad kilehelte volna a lelkét kardom által, még megmaradhatott volna neked ez a gyermek,

akit a méhed most kitaszít magából. Gondoltál volna erre hamarabb. Kár érte! – a férfi leguggolt az

asszony mellé, akinek arca eltorzult a fájdalomtól, szemét ellepték a könnyek. – A férjed odalenne a

boldogságtól, ha e gyermek még élne. Szerencsére férjed ezt nem élte meg.

– Menj a pokolba! – kiáltotta élesen Sayuri.

– Most miért küldesz haza? – cirógatta meg a nő arcát a férfi, de az elcsapta a fejét. – Ha

gondolod, kárpótolhatlak eme veszteségért. Csak szólj, én felajánlom magvam.

Sayuri undorodva nézett rá és a démon hangosan felnevetett.

– Hagyd békén az anyámat! – jött elő a kisebbik fiú is búvóhelyéről. Archer szemét forgatta az

újabb vakmerőt hallva s a fiú felé fordult.

– Róla meg is feledkeztem – nyújtotta ki a közeledő fiú felé karját és az megdermedve állt meg.

Sayuri megrökönyödve nézte Satorut, amint próbál kiszabadulni a bűvöletből. Sayuri erőt véve

magán megragadta a férfi karját s a bűvölet megszakadt. A démon egy pofonnal a földre terítette az

asszonyt, majd ismét a fiú felé fordult, aki csak pár lépésnyire volt tőle, amikor a semmiből Kazuya a

ük-üknagyapja kardjával lecsapott a férfira megsebezve annak karját. A férfi felszisszenve állt fel.

Vére csak úgy sistergett. Ismerte a Shiba klán vezetőinek kardjait. Nem akármilyen anyagból

készült, ami egy vámpírnak végzetes, egy démonnak csak karcolás. Ám sebe nem azonnal gyógyult

be, amit igen is zokon vett. A két fiú kissé hátrálni kezdett, de Kazuya mindvégig feléje tartotta a

kardot. Archer alaposan megnézte magának a kardot, melynek pengéjén vörös sárkány díszelgett, a

markolaton pedig főnix volt látható. Egyből tudta kinek a kardja volt ez valaha.

– Ti akartátok – mondta a démon feszülten s épp kinyújtotta karját, hogy mindkettejükkel mágia

által végezzen, amikor a kisebbik fiú szemei ragyogó kékre változtak. Még mielőtt bármit is tehetett

volna, a démon a fák közé repült.

Kazuya döbbenten meredt öccsére, de nem volt ideje még szólni sem, amikor egy láthatatlan erő

ismét eltaszította öccse mellől és néhány méterre arrébb földet ért. Sayuri döbbenten meredt a fiára,

majd minden erejét összeszedve felállt, hogy Satoruhoz menjen, akinek szemei még mindig izzottak

és azt sem tudta, hol van. Ki akarta menteni őt is és a bátyját is a démon elől, de még mielőtt

elérhette volna fiát, az a láthatatlan erő ismét lecsapott s megállította lebénítva a mozgásban. A

démon dühösen közeledett feléjük. Nem számolt a fiú erejével. Lehet, hogy fiatal, de úgy tűnik

önkívületi állapotában bármire képes. Kinyújtotta a földön heverő egyik kardja felé a kezét, amely

azonnal reagált erejére, és amint ismét kezében tudhatta fegyverét háromszor megpördítette, majd

átdöfte az asszony hátát, aki fájdalmasan felnyögött. Satoru kéklő szeme eltűnt, helyette sötétbarna

tekintet meredt a démonra, arcán döbbenet ült ki, amint látni vélte anyja kicsordult vérét a

mellkasán. Kazuya szintén jól látta, hogy az anyját csak úgy egyszerűen ledöfte a démon. Ekkor a

láthatatlan erő, amely közrefogta a nőt eltűnt s Sayuri térdre rogyott, miközben tekintete

elhomályosult. Élettelen teste a földre zuhant.

– Nem!!! – kiáltották a nő fiai. A démon egyszerűen végzett az asszonnyal, majd kardját kihúzva a

nő testéből feléjük tartotta.

– Most megvagy – dobta a kisebbik fiú felé a kardot a férfi, de a kard megállt a levegőben, majd

visszafordult s egyenesen a démon testébe fúródott. A férfi megrökönyödve nézte a kardot, mely

átdöfte mellkasát.

– Ahogy te is – szólalt meg egy sötét bőrű férfi a fák árnyékaiból kilépve. A démon vigyorogva

emelte rá vészjósló tekintetét. Azt hitte, lesz elég ideje végezni a fiúkkal, még mielőtt a

boszorkánymester megjelenik, de a csatlósai nem remekeltek valami szépen.

– Nocsak… – nyögte a démon, miközben próbálta kihúzni magából a kardot, de a

boszorkánymester mágiával benne tartotta azt. –… hát mégsem haltál meg.

– Talán, mert akiket rám küldtél csatlósok nem végeztek profi munkát – jegyezte meg a férfi,

akinek ruházata füstölt a nemrég alkalmazott teleport miatt. Kezét a démon felé szegezte s annak

háta mögött megnyílt egy fekete kapu, amelybe belelökte a férfit s az eltűnt a szemük előtt. A fekete

kapu azonnal bezárult. Ezután a két gyerek felé fordult. – Nem sokáig tartja vissza, úgyhogy

mennünk kell.

– Sayuri!!! – hallották meg Yagami hangját, aki az asszonyt és a többieket kereste. A hang

irányába tekintett a férfi, aki nemrég eltüntette a démont. Yagami kiérve a tisztásra, megpillantotta

a halott nőket és gyerekeket, rögvest tudta, hogy elkésett. Szörnyülködve ugyan, de továbbkereste

húgát. Amint fellelte Sayuri mozdulatlan testét is nem messze a többiekétől, azonnal feléje rohant. –

Sayuri! – térdelt az asszony mellé, akit lassan a hátára fordított. – Sayuri, mondj valamit! –

szólongatta az asszonyt, de mindhiába. – Kérlek, ne halj meg! Ez nem lehet…

– Meghalt – szólalt meg a férfi mellette. – Nem tehetsz érte semmit.

– Hé, te! – kiáltott rá mérgesen Yagami. – Te varázsló vagy. Meg tudod menteni, nem igaz? –

nézett fel a férfira reménykedve. Sötét, csapzott haja az arcába lógott. – Meg tudod menteni, nem?

Varázsló vagy. Egy boszorkánymester.

– Már meghalt – közölte vele a tényt a varázsló. – Engedd el.

– Nem! – kiáltott rá Yagami. – Mentsd meg őt! Kérlek!

– Halottakat nem hozhatok vissza. A törvény tiltja – felelte halkan a férfi. – Fogadd el!

– A törvény? – hördült fel Yagami. – Nem érdekel a törvény! Semmilyen törvény nem érdekel,

csak hozd vissza a húgom! Most!

– Nem lehet – rázta meg fejét a férfi. Yagami megrökönyödve nézett rá. Nem akarta elhinni, hogy

az egyetlen ember, aki tudna neki segíteni, nem segít.

– Sayuri – simogatta meg a nő kedves arcát Yagami. A varázsló meglátta a vér áztatta kötést

Yagami alkarján. Letérdelt a férfi mellé, egyik kezét a sérült karjára helyezte, s az nemsokára be is

gyógyult minden fájdalom nélkül. Yagami értetlenül meredt rá. – Miért?

– Egy halottat már nem menthetek meg hiába vagyok varázsló, de téged igen is meggyógyítalak,

ha elfogadod, ha nem – közölte vele a férfi, majd a két fiúra szegezte a tekintetét, akik alig akarták

elhinni, hogy anyjuk meghalt. Dermedten álltak, s bambán néztek anyjuk élettelen testére. A férfi

ismét Yagamira nézett. – A legfőbb feladatod, hogy megvédd a klánt. Mostantól te vagy a klán

vezetője.

– Miért mondod azt, hogy a klán vezetője én vagyok? – értetlenkedett Yagami, de amint

belenézett a férfi szemeibe megértette. Shiba Ryu meghalt. Nemcsak a húga halott, hanem a sógora

is. Kazuya figyelte őket. A varázsló nem mondaná Yagaminak, hogy ő a klán vezetője, ha az apja még

élne. Az apja halott. Az anyja is halott. Árván maradt az öccsével. – Nem én következem a sorban,

hanem… – ellenkezett Yagami.

– Ők velem maradnak – nézett a két fiúra a varázsló. Mindketten gyászos képet vágtak,

ugyanakkor dacosan néztek a férfira. – A szüleik érdemtelenül haltak meg – állt fel helyéről,

miközben mindvégig a két fiúra szegezte kimért pillantását. – A ti lelketeken szárad a haláluk.

A két fiú erre egymásra tekintettek. Mindketten tisztában voltak, hogy azután támadtak a klánra

miután elszöktek a boszorkánymester elől és visszatértek szüleikhez, ahol azt hitték biztonságban

lehetnek, és nem kell elválniuk újra. Az apjuk vissza akarta vinni őket a varázslóhoz, de már késő

volt. Mivel a varázsló fennhatósága alól kivonták magukat, így sebezhetőkké váltak, s ez okozta a

vesztüket a szüleiknek is. Kazuya ökölbe szorította kezét. Mindent megtennék, csakhogy újra élni

láthassam a szüleimet – gondolta gyászos hangulatban.

– Miért lennének ők hibásak ebben? – kérdezett rá Yagami vádlón. – Te sem voltál itt, hogy

megvédj minket!

– Yagami! – szólalt fel a varázsló. Egyáltalán nem volt ínyére, hogy ok nélkül vádolják meg, de

valamelyest igazat adott a férfinak. Ha itt lett volna, meg tudta volna őket védeni, de Archer

csatlósait egészen idáig nem tudta magáról levakarni. Bár teljesen mindegy milyen kifogással élne,

most az számít, hogy a klán továbbra is fennmaradjon és a Shiba fiúk megint a védelme alatt

álljanak. – Szedd össze a maradék katonát és menjetek innen – kérte nyugodt hangon.

– Mi? – kérdezte döbbenten Yagami. – Nem hagyhatom itt a húgom, a barátaim, a...!

– A vámpírhadat elintézem – közölte a férfi rezzenéstelen arccal.