Beke Zsolt

Széthullás

2014
Minden jog fenntartva!

Copyright

„© Beke Zsolt, 2014
© Ekönyv Magyarország Kft., 2014
ISBN 978-963-317-257-5”

01

A napfény nem tudott áthatolni a kora reggeli ködön. Az utcák majdnem teljesen üresek voltak, a csendet csak néhány, a városközpont felé haladó busz hangja törte meg. Az a néhány ember, aki rászánta magát, hogy az utcára merészkedjen, sietősen haladt a járdán, tetőtől talpig ruhába burkolózva. Az éjszaka szúrós fagyossága még hangtalanul keringett a levegőben. Az épületek szürkés oszlopokként álltak őrt az út két oldalán.

Egy futó alak szaladt át az utcán a folyópart irányába. Sosem futott kétszer ugyanazon az útvonalon, így sosem vált egyhangúvá és unalmassá reggeli testedzése. Az utóbbi időben elkerülte a folyó környékét, mondván szeles és túlzottan ködös, ma mégis fontosnak érezte, hogy arra menjen. Élvezte az őt körülvevő mozdulatlanságot, a békét, ami magába fogadta a viszonylag csendes rakparton. A hideg levegő ugyan égette torkát, a gondolatai egyre tisztábbak lettek; soha nem érezte magáénak a keleti filozófiákat, de ez a reggeli nyugalom… és ekkor észrevett valamit a parton.

Átugrott a korláton, és leszaladt a kavicsos töltésen. Forgatókönyvek tömkelege kavargott fejében. Szakmai ártalom, jegyezte meg magának, szakmai ártalom. Minél közelebb ért, az alaktalan fekete halom, amit a járdáról vett észre, lassan valami nagyon is ismerőssé változott, valamivé, amivel nap mint nap szembe találta magát. A halom vörös hajjal bírt, szürke arcától az a kevés smink is bántóan elütött, szemeiből az élet legkisebb jele is hiányzott. Nem kellett megnéznie a nő pulzusát ahhoz, hogy tudja, halott; mindenestre ujjait a nő sáljának rétegei alá nyomta. Semmi, mint ahogy sejtette. A telefonjáért nyúlt, és tárcsázni kezdett.

A szoba néma volt. Az óra mutatója alig hagyta el a hat órát, amikor egy durva zaj törte szét a harmóniát. Hattie belekapaszkodott álmának utolsó morzsáiba, de hiába. Az éles csengés betöltötte a szobát. Mikor már úgy érezte, a füle már nem bírja tovább, kinyitotta a szemét, és körülnézett. Persze Chris még csak meg sem moccant.

A telefonhoz botorkált. Rázkódott a hidegtől, ami fogadta, miután maga mögött hagyta az ágy melegét. Ha csak egy pillanatra abba tudnád hagyni! Egyedül komikai vénája tartotta vissza attól, hogy végigkáromkodja a szobán keresztül vezető utat. Tudott nevetni magán, többek között ezért is döntött úgy annak idején, hogy színésznő lesz.

– Halló – morogta a telefonba.

– Reggelt, Hattie – felelte Jake. – Épp most bukkantam egy holttestre a folyónál, közel a vasúti hídhoz. Tudnád…?

– Nem vagy az a seggén elülő fajta, igaz? – suttogta Hattie. – Chrisszel akarsz beszélni? Várj egy pillanatot, felébresztem neked. – Félretette a kagylót, és visszalépdelt a hálószobába.

Visszabújt az ágyba, hideg lábát bedugta a paplan alá. Végigfuttatta ujját férje arcán, kopaszodó homlokától elindulva, át nagy szemén, végig hosszú orrán jobb álla alatt húzódó sebhelyig.

– Mi a fene… – kezdte Chris, vagy legalábbis ennyi volt, amit Hattie megértett a bizonytalan ajakmozgással kísért fojtott morajból, ami elhagyta férje száját.

– Vagy le kell tartóztatnod Jake-et mint a legújabb, szabadon grasszáló sorozatgyilkost, vagy azon erőlködik, hogy ő legyen a hónap zsaruja.

– Ennek semmi értelme. – Chris mosolyogni próbált, de csak egy fintorig jutott.

– Mint általában – felelte Hattie hanyatt dőlve az ágyon. – Jake téged keres telefonon.

Chris kikászálódott az ágyból, majd átvonszolta magát a szobán. Hattie nem figyelt oda a beszélgetésre, férje nyúlánk alakját figyelte. Chris kiemelkedett a tömegből, ám sportossága, valamint nemes, de nem gőgös tartása miatt még annál is magasabbnak tűnt. Hattie a párnák közé fúrta fejét, lehunyta szemét, noha tudta, már nem fog visszaaludni. Mégis, biztonságban érezte magát, és már nem fázott; azonkívül hagyta, hogy Chris meleg, kissé rekedtes hangja magába zárja, míg… Chris letette a kagylót, dühösen a francba kívánt valakit, majd a fürdőszobába trappolt. Vége az idillnek, gondolta a nő.

Hattie forró vizet öntött tealevelekre, édes vaníliaaroma töltötte be a lakást. Ez volt az ő bűnös élvezete a szükséges reggeli koffeinadag, egy bögre erős, mélyfekete kávé előtt. Belélegezte a vaníliaillatot, és felnézett a gőzölgő levelekből.

Chris bűnös élvezete a reggeli zuhany volt. Hattie végignézett férjén, aki simára borotvált arccal, kedvenc bordó garbójában állt előtte, szemében azzal a fiús csibészséggel, ami miatt annak idején beleszeretett. A vanília azonban Hattie vonásait is kisimította, és amikor Chris felesége arcába nézett, megpillantotta azt a nyílt, de mégis magas intelligenciáról tanúskodó tüzet, ami a mai napig felvillanyozta. Hattie fehér hálóingében, miközben a lágy lámpafény fénykört vont világosszőke haja köré, úgy nézett ki, mint egy profán angyal.

– Hamarosan esni fog – jelentette ki Chris elábrándozva gőzölgő csészéje felett.

– Az időjárás-jelentés szerint az egész jövő hét is ilyen ködös lesz… – Hattie megtorpant egy pillanatra. – Visszatért a fejfájásod? Jól vagy?

– Persze, egyelőre csak tompán szorít. Már majdnem hozzászoktam. Úgy gondolok rá, mint egy háziállatra. – Chris keserűen felnevetett. – Indulnom kell, drágám – mondta búcsúcsókot nyomva felesége szájára.

Mikor kilépett az utcára, hideg, nedves levegő csapta arcon. Régi Jaguarjához sietett, és beindította a motort.

A folyóparton a kora reggel csípős hidege az elviselhetetlen határán volt. Chris felhajtotta kabátja gallérját, de ettől sem melegedett át. A köd pedig még nyomasztóbbá tette a helyszínt.

Ugyanakkor a part e szakasza ezelőtt még soha nem volt ennyire életteli. Az emberek zsivaja majdnem elnyomta a híd zakatolását a fejük felett. Chris meglepődve tapasztalta, milyen nagy területet kerítettek el, és egyre több kérdés fogalmazódott meg a fejében, mikor egy fiatal járőr megállította a kordon előtt:

– Kérem, igazolja magát, uram!

Vagy egy percig matatott a zsebében, mire megtalálta az igazolványát.

– Christopher Gordon-Rimmer felügyelő – mondta ki hangosan a nevét egy bátorító mosoly kíséretében. – Kemény reggelünk van, nem igaz?

– Az bizony, uram. Willoughby nyomozót arra találja, uram – mondta a járőr a folyó irányába mutatva.

– Köszönöm. Legyen szebb napja.

A kavicsos part csikorgott csizmájának talpa alatt. Jake, még mindig melegítőben, vállán takaróval, közvetlenül a folyó mellett állt. A nyomozó alig volt alacsonyabb Chrisnél, fején a haj gondosan összekócolva, fekete borosta keretezte álla felett vízkék szemek ültek. Jake majdnem pontosan húsz évvel volt fiatalabb kollégájánál, ezzel a külsővel őt jóképűnek tartották; mikor Chris reggel ugyanezzel az ábrázattal szembesült a saját tükrében, megijedt magától.

– Reggelt, Chris! – kiáltotta Jake széles mosoly kíséretében.

– Jó reggelt, Jake! Mi a helyzet?

– Nem akarom lelőni… a poént, bár nem biztos, hogy helytálló ma reggel ilyen kifejezéseket használnom.

– Miért nem képes senki arra, hogy egy összefüggő mondatot mondjon? – kérdezte Chris, félig dühösen, félig cinikusan. – Mindegy. Jake, te egyébként mit is keresel itt?

– Épp a rakparton futottam, amikor megláttam valamit…

– Arra voltam kíváncsi, miért nem aludtál – vigyorgott Chris.

– Friss levegő, a vágy, hogy mozoghassak… Te nem éreztél még ilyet? – Jake kérdését áthatotta az enyhe érdektelenség.

– Ilyen borzalmas reggeleken? Inkább szeretkezek – vágott vissza Chris. – Van valami, amit egyébként el kell mondanom. A testek megtalálása nem a mi dolgunk. A gyilkosok megtalálása, az igen, de a nyomozás nem egyemberes munka. Tudod, a szemtanúk…

– Persze, tudom, de csak úgy megesett…

– Az egyéjszakás kaland, na, az csak úgy megesik. Egy holttest mellett állni több, mint gyanús. – Chris alig tudta visszafojtani nevetését.

– Egy negyedórára tudnál nélkülözni? Átvedlenék valami kényelmetlenebbe… valamibe, ami jobban illik a mi nagyon összetett munkánkhoz. – Miközben összehajtotta a takarót, még odavetette: – Legalább az egyéjszakás kalandokról tudsz nyilatkozni.

Hirtelen megfagyott köztük a levegő. – Személyeskedünk? – kérdezte Chris. Pillanatnyi csend állt be. – Felejtsük el. Siess, és kérlek, egy darabig ne hagyd el a város területét.

Nem várta meg, amíg Jake-et elnyelte a köd, hanem azonnal a holttest irányába fordult. A testet egy magas, középkorú férfi vizsgálta, életteli szemei kissé komikussá tették arcvonásait. A halottkém, Dr. Robert Lloydd, felegyenesedett, amikor a felügyelő mellé lépett. Rövid kézfogással üdvözölték egymást, majd mindketten az áldozat mellé guggoltak. A vörös hajú nő csontos arca nyugodtnak tűnt; hosszú szövetkabátja a bokájáig ért, bíbor sálján kívül semmit sem lehetett látni ruházatából. Mindazonáltal még az élettelen test is az sugallta, hogy gazdag volt, hogy valaki volt. Ami azt illeti, ismerős az arca, gondolta Chris.

– Eddig mit tudunk róla?

– Kaukázusi nő, a harmincas éveinek második felében járt. – A halottkém feltette a szemüvegét, így csempészett komolyságot arcára. – Nagyjából két-három órája lehet halott.

– Tehát hajnali négy körül gyilkolták meg. – Chris mondata megragadt a kijelentés és a kérdés között félúton, ezért elég bizonytalannak hangzott.

– Igen, valamikor akkor. Első pillantásra azt mondanám, megfojtották, feltehetően a saját sáljával. Az viszont érdekes, hogy nincs nyoma dulakodásnak. A manikűr tökéletes, a kabátja szorosan körbeöleli, be van gombolva, és ameddig az egyik helyszínelő össze nem szedte, még a táskája is a kezében volt. Ennél többet majd a boncolás után.

– Bob, figyelj – suttogta Chris kollégájának. – Nem igazán értem a kapcsolatot a halott nő és a nagy felhajtás között… – Körbejáratta tekintetét a környezetén, hogy nyomatékosítsa szavait; csak ekkor vette észre, hogy a vasúti hídon is rendőrök állnak. –… de valami azt súgja, hogy ennek a halálesetnek titokban kell maradnia.

– Ez az, ami lehetetlen feladatnak tűnik. – Robert barátságosan rámosolygott. – Nem ismered fel, igaz? – Chris megrázta a fejét. – Ne aggódj, én sem voltam beljebb, amíg meg nem néztem a személyijét.

– Nagyszerű. – Christ elkezdte zavarni a helyzet. Ritkán esett meg vele az, hogy nem tudott lépést tartani az eseményekkel, és amikor elvesztette a fonalat, akkor nem igazán bírt a helyzettel mit kezdeni.

– Párszor mi is találkoztunk vele… – Robert folytatta a játékot. – Mikor legutoljára láttuk, rövidre nyírt szőke haja volt.

Chris a megadott paraméterek alapján újrarajzolta fejében a nő arcát. Fokozatosan egy bosszantóan életvidám arc jelent meg előtte; a kép olyan pontossá vált, mintha egy fényképet nézne. – Csak nem azt akarod mondani…? – kérdezte hitetlenkedve.

– Ha arra a következtetésre jutottál, hogy ő Theresa Cottage, akkor bizony azt akarom mondani.

– A hírhedt újságíró? A Daily Report fekete báránya? A gyűlölet és az utálat mindenkori királynője? – Chris hirtelen rádöbbent, hogy messzire ment. – Azaz… legalábbis a sajtó ezekkel a jelzőkkel illette.

– Bocs, de ki kell, hogy javítsalak. Ő csak a királynő volt. – Robert könnyed hangvételével élesen szembeállt komor arckifejezése. – Hát ezért zártuk le majdnem a teljes partszakaszt…

–… hogy elkerüljük a trónkövetelők megjelenését. – A gondolat megakasztotta a beszélgetést kettejük között; a két férfi csendben nézte, ahogy a testet egy szürke koporsóba teszik, majd elszállítják. Hátat fordítva a helyszínnek, a rakpart felé indultak.

– Mi a véleményed? – kérdezte Jake, amikor a másik kettő a közelébe ért. Nem viselt sálat (Nem elővigyázatosságból, pusztán elfelejtettem, magyarázta magának); a kabát gallérja mögül fehér ing és kék pulóver bukkant elő.

– Nagyon elegánsan festesz – jegyezte meg Chris. Robert elkuncogta magát. – Gondolom, a hideg ellenére sem tűrted be az inget.

– Megmondtam, hogy az esküvőn tűröm be legközelebb az ingem, de örülök, hogy aggódsz értem – vigyorgott Jake. – Azt kérdeztem, mi a véleményed Miss Cottage haláláról? A fél városnak lett volna indítéka.

– A másik fele pedig nem bánja, hogy meghalt. – Chris szemével azt a pontot fürkészte a parton, ahol nem sokkal ezelőtt még Theresa Cottage holtteste feküdt.