Pergel Zsolt

Az alázat gyönyöre

2014
Minden jog fenntartva!

Copyright

„© Pergel Zsolt, 2014
© Ekönyv Magyarország Kft., 2014
ISBN 978-963-317-254-4”

Első fejezet

Egy késő éjszakai telefonbeszélgetés:

– Helló, Leona! John vagyok. Ne haragudj a késői zavarásért!

– Á, John, dehogy haragszom. Régen hallottam felőled. Hogy vagy?

– Köszönöm kérdésed, velem minden rendben. Csak a szokásos, mint mindig. Semmi különös.

– Hiányoltalak az utóbbi időben. Az elmaradásod netalán azt jelenti, hogy átpártoltál másvalakihez? Ugye nem tettél ilyet, drágám?!

– Ugyan! Tudod, hogy téged nem helyettesíthet senki. A te és munkatársaid szakértelme párját ritkítja. Így ez a kérdés felesleges volt. Ellenben sajnos az üzlet elveszi minden időmet, és örülök, ha a családra marad, nemhogy még a kis játékaimra, így nem tudtam jelentkezni. Pillanatnyilag is egyszerre háromfelé intézkedek, azt sem tudom, hol áll a fejem.

– Akkor most miért hívtál? Úgy vélem, ezúttal nem játszani akarsz.

– Valóban nem, viszont lenne egy kérésem, vagyis inkább szívességet kérnék. Cserébe jövök neked eggyel. Bármivel.

– Ez nagyon komolyan hangzott. Nem szoktál csak úgy a lekötelezettje lenni senkinek. Vagy talán kimaradtam valamiből?

– Nyitott könyv előtted az életem, Leona. Mióta is ismerjük egymást? Tizenöt, húsz éve?

– Pontosan tizennyolc. De tudom, hogy te is pontosan emlékszel arra a bizonyos dátumra. Ne játssz velem, mert a legközelebbi találkozáskor nagyon mérges leszek, és büntetni foglak napokon át.

– Istenem, bárcsak teljesülne, de ahogy említettem, nem játszom, inkább segítséget kérek. Egy nagyon kedves barátomnak.

– Miben lehetek a szolgálatodra?

– Olyasmiben, amit nem csináltál még, a legjobb tudomásom szerint.

– Ó! Nagyon kevés olyan dolog van, amit nem próbáltam ki. Igencsak elámulnál, ha belém látnál, az emlékeim közé. Talán még a világból is kiszaladnál.

– Nem a te játékodról van szó, bár valóban kíváncsi lennék a saját repertoárodra, sok mindent megadnék érte, ha egyszer feltárulkoznál előttem.

– Nem, nem. Ne cseréljük fel a szerepeket, John. Az senkinek nem lenne jó. Elég, ha én tudok rólad mindent és nem fordítva. Tehát miről lenne szó?

– Egy kissé kényes helyzetet kellene kezelni. Bizonyos fokig még maga a főszereplő sem tud pontosan mindent, sőt! Minél kevesebbet tud, annál jobb lesz neki a végén.

– Ha arra gondolsz, hogy valakinek a tudtán kívül szervezzünk valamit, akkor azt nem igazán támogatom. Nagy bajom származhat belőle, és nem szeretném kockáztatni a hírnevemet. Meg persze börtönbe sem akarok kerülni a személyi szabadság korlátozása miatt. Jó néhányan ráfaragtak már ezzel korábban. Nem szeretnék közéjük tartozni, jól megy a bolt.

– Ne aggódj, drágám. Lesz aláírt szerződés, meg minden. Ez remélem, megnyugtat.

– Nem vagy egy könnyű eset. Ha nem te kérnéd, akkor nem is folytatnám tovább ezt a beszélgetést. Ezzel ugye tisztában vagy?

– Igen, és nagyon hálás is vagyok érte, hogy meghallgatsz.

– Tudod mit? Mondj el mindent és meglátom, mit tehetek érted, vagyis a barátodért. Előre nem ígérek semmit. Plusz látatlanban kiegészíted a számlát húsz százalékkal, minimum. Innen indulunk, de az egyéni kívánságok miatt eljuthatunk akár ötven százalékig is. Elfogadod a feltételeket?

– Amit csak szeretnél, Leona. Bármit.

– Ennyire fontos neked ez a dolog? El sem tudom képzelni, mivel tartozhatsz a barátodnak. Nyugtass meg, kérlek, ugye minden rendben van veled?

– Nagyon jólesik, hogy ennyire aggódsz értem, de nincs semmi baj. Egy régi adósságot törlesztek csupán, ami semmilyen kihatással nincs a jelenlegi életemre.

– Akkor hallgatlak. Mondj el mindent!

*

Kendra éppen a szervizes kölcsönautóval szenvedett, mert meghalt a klíma, amikor a dugó kellős közepén, a rohasztó hőségben araszolva, telefonja vadul csipogni kezdett. A lehúzott ablakon dőlt be a kipufogófüst, izzadt, és elege volt az egészből. Erre még rátett egy lapáttal, mikor meglátta, hogy a szervizből keresik, ahol a Fordját hagyta pár napja.

– Igen?! – kérdezte ingerülten.

– Üdvözlöm, hölgyem. Én Mike vagyok, a szervizvezető. Érdeklődnék, hogy mikor ér ide a kocsijáért, mert már lassan zárunk.

A férfi nem tudta, hogy ezzel a mondatával lavinát fog elindítani.

– Ha nem mondja be az unalmast a légkondicionáló az önök által nekem adott oly szép és hibátlan autóban – kezdte maró gúnnyal a hangjában Kendra –, akkor a hosszabb, de viszonylag szerény forgalmú úton mentem volna. Mivel azonban a hőség miatt a rövidebbet kellett választanom, hogy lehetőleg minél kevesebbet aszalódjak, egy útlezárás miatt dugóba kerültem. Tehát azt ajánlom, várjanak meg, mert egyrészt mindjárt ott vagyok, másrészt pedig rohadt jó ügyvédem van, aki még a szart is kiperli magukból, ha ma nem lesz nálam a saját autóm. Értette, amit mondtam? Remélem, igen!

Válaszul először csak egy nagy sóhaj érkezett, majd alig hallhatóan valamiféle mormogás, minden bizonnyal káromkodás. A nő tudta jól, de nem zavarta, megszokott volt számára a háta mögötti sugdolózás és intrika. Az élet minden területén acélkemény volt, nem csak a munkájában, ugyanis mostanra a magánéletét is megfertőzte a céges hierarchiában betöltött posztjának hozadéka. A tőle elvárt viselkedéssel, melyet a felsőbb cégvezetés annyira favorizált, maga alá gyűrt mindenkit, és nem tűrt ellentmondást még otthon sem, a férjével szemben. Miért pont most kezdte volna el emészteni magát egy kis senkiházi autószerelő miatt?!

Hamarosan kikecmergett a dugóból és lehajtott a főútról. Kikerült egy várakozó teherautót, rádudált és a fejét rázta, hogy mi a fenének kellett ennek is pont ekkor és pont itt megállnia, amikor ő annyira siet. A műhelyhez ebben a felpaprikázott hangulatban érkezett meg. Ez volt az ő „alapjárata”, melyen már oly sok év óta lüktetett, és amellyel teljesen eggyé is vált.

Körülbelül két perc múlva célba is ért. Az udvarra érve azonnal leparkolt, nem ment el a kölcsönautók fedett garázsához, ahol legalább egy tucat másik autó várakozott. Majd szépen kisétáltok érte és beviszitek, ha akarjátok – gondolta kárörvendően. Az órájára nézve megállapította, hogy már tizennyolc perccel elmúlt öt óra, és bizony csúszik a zárás, miatta. Ez viszont egy cseppet sem érdekelte. Kényelmesen elsétált a főépülethez, ahol a kasszánál ülő férfinek készpénzzel fizette ki a számlát. Lassan, megfontoltan válogatta össze a bankjegyeket, aztán természetesen továbbra sem sietve, ráérősen pakolgatott a táskájában. Az asztal túlsó felén Mike erőltetett udvariasságát némi halvány, cseppet sem őszinte mosoly próbálta hihetővé tenni az ügyfél felé. Ahogy papírjait rendezgette, Kendra tudta, mi járhat most a fejében. Valószínűleg a pokolra kívánta őt és ez jóleső érzéssel töltötte el. Azaz mégse. Valamiféle ellenkezést, vagy legalábbis a nemtetszés apró kifejezését várta, nem pedig ezt a belenyugvó megalázkodást. Sokszor nem értette, hogy miért nem ellenkeznek az emberek, akiket a földbe döngölt nap mint nap. Nemcsak a munkahelyén, ahol persze bizonyos korlátok határolták be ennek kifejezését, hanem a civil életben is. Lassan rutinszerűvé vált számára ez a sodró erejű vágta, mely nem kevés hátrányt is hozott magával. Nem voltak igazi baráti kapcsolatai, és így nem is vette észre, hogy egyedül áll a világban. Egyedül kisfia és a férje voltak ott neki, utolsó mentsvárként. De ki tudja, meddig. Az utóbbi időben Robert sokszor eltűnt, és nem adott magyarázatot, hiába kérdezte. Élete párja ez idáig még soha nem mondott neki ellent, a beállt változás meglepte a nőt. Még a végén osztozniuk kell, hogy ki is viseli otthon a nadrágot, ötlött fel benne a kissé keserédes gondolat.

Az udvarra való visszatértekor Mike idegesen toporgott, látszott rajta, hogy sietne valahová. Kendra természetesen nem hagyott ki egy ilyen magas labdát, és álszent mosollyal odalépett hozzá:

– Remélem, ez alkalommal már tényleg megcsinálták és nem fog tropára menni, mint legutóbb.

– Az az alkatrész hibája volt, hölgyem. Arról mi igazán nem tehetünk – próbált mentegetőzni a férfi, miközben azon elmélkedett, hogy egy ilyen csinos, szőke, kék szemű nő miért ilyen undok és elviselhetetlen. A hosszú, feszes combokat alig takarta a szoknya, az elegáns, de kihívó ruha nagyon dögössé tette. Más körülmények között biztosan nem mondana neki ellent, ha két vállra akarná fektetni egy hotelszobában. Naná, hogy ott, nem máshol. Otthon feleség és három csemete várta haza a zsivajba, káoszba, összevisszaságba. Elmorfondírozott a lehetőségen és nagyot nyelve küzdötte le, hogy ne hasonló stílusban vágjon vissza a nőnek.

– Higgye el, mi mindent elkövettünk, hogy elégedett legyen a szolgáltatásunkkal. Számunkra nagyon fontos az elégedett és visszajáró ügyfél.

– Na persze. Én is ezt mondanám. Meddig tartott betanulni ezt a sablon szöveget? Mindegy, hagyjuk!

A szervizes a „vevőnek mindig igaza van” szabályt mormolta magában, miközben egy utolsó erőtlen mondat hagyta el a száját:

– Le is mostuk, kárpótlásul a kellemetlenségekért cserébe.

– Igen, látom, hogy próbálták lemosni, de nem sok sikerrel. Na mindegy, majd hazafelé megállok egy mosónál.

A férfi tűrőképessége határához érve minden erejét összeszedte, hogy higgadt maradjon.

– De hát erre igazán semmi szükség, a fiúk jó munkát végeztek, hölgyem.

– Maga szerint ez tiszta? – húzta végig ujját a motorháztetőn, és valóban látszott rajta valami, talán egy kevéske vaksz.

Kapaszkodónak ez éppen megfelelt, hogy alátámassza a szerinte jogosnak érzett elégedetlenséget. Arcán gúnyos mosoly jelent meg, csípőre tette a kezét, és kioktató hangnemben folytatta:

– Csak ne döntse el helyettem, hogy mi legyen a kocsimmal!

– Ugyan! Eszemben sem volt…

– Remek! Végre egy helyes döntés. Így kellene a kocsikhoz is hozzáállniuk.

Mike nem válaszolt, próbált nem a nőre nézni, és tudomást sem venni a folyamatos sértegetésekről. A pokolba kívánta. Ugráltassa az ördögöt, ha meri! Bár ahogy elnézte, valószínűleg merné, sőt átvenné az uralmat. Anyám! Micsoda egy spiné!

– Viszlát, hölgyem! – csukta be a kocsi ajtaját. Kendra biccentett egyet, és nagy gázt adva porzott el. A főútra kiérve kellemesen hűs levegő járta át a Fordot, ahogy a klíma dolgozni kezdett. Igen, erre vágyott már régóta, ismét a saját, jól megszokott, és minden igényt kielégítő terepjárójában ülni. Már el is felejtette az iménti kis intermezzót, és a holnapi értekezlet járt a fejében. Két, viszonylag magas beosztású kollégát kell elküldenie, részben saját, részben céges érdekek miatt. Semmi lelkiismeret-furdalást nem érzett a többéves munkakapcsolat ellenére sem. Számára csupán két név fog eltűnni a személyzeti listáról és a karácsonyi parti listájáról. Semmi több. Az élet megy tovább.