Kulcsár István

Dzsihád a Duna-parton

Tartalom

Párizs, London, Nizza, Brüsszel után az Iszlám Állam Budapesten készül terrormerényleteket elkövetni. A terv végrehajtására két minden gyanún felül álló magyar fiatalembert szemelnek ki, akik az akciók előtt egy pillanatra sem kerültek korábban a hatóságok látókörébe.

Egy budapesti egyetemen tanult pszichiáter az agymosást állítja kutatásainak középpontjába a Szíriából Afganisztán keleti határvidékére átmenekített Iszlám Állam főhadiszállásán. Egyedülálló módszerével mindenre elszánt dzsihádistává képezi ki a két magyart. Az agymosott fiatalok előbb a pesti Duna-parton hajtanak végre halálos áldozatokat követelő gyilkos merényletet, majd egy repülőgépet térítenek el, hogy utasaikat kiszolgáltassák az Iszlám Államnak.

Kulcsár István, az ismert rádióriporter, harmadik kalandregényével (a Mihail Kamjanyica néven írt Darabont és a Gyilkosság a Magyar Rádióban után) ismét meglepetést okoz és tabukat dönget. Súlyos mondanivalója ellenére is gördülékeny stílusú, olvasmányos, a humort sem nélkülöző könyve ugyanis az első magyar mű, amelyből az olvasó elképzelést alkothat az iszlám fundamentalisták módszereiről.

Kulcsár István

Dzsihád a Duna-parton

ATLANTIC PRESS KIADÓ

Budapest, 2018.

Kulcsár István

eddig megjelent művei:

A világűr meghódítói, 1962

Leningrád és környéke (Útikönyv), 1963

Szovjetunió (Útikönyv), társszerző, 1970

Mikrofonnal az Északi-sarkon, 1973

Legország, 1985

Tudósítás Átlagamerikából, 1967

A jégfüggöny lehull (Csák Elemérrel), 1990

Távol Európától, 2004

Mitya, 2010

Szexmentes övezet, 2014

Kartársak és kortársak, 2015

Darabont (Mihail Kamjanyicin néven), 2015

Gyilkosság a Magyar Rádióban, 2017

Dzsihád a Duna-parton

© Kulcsár István, 2018

Szerkesztette

Bokor Pál

Címlap, tördelés,

műszaki szerkesztés

Cseszkó Renáta

Szöveggondozás

Végh Janka

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114. Budapest, Bartók Béla út 55.

E-mail: atlantic.new@chello.hu

telefon: 212-2443

www.atlanticpress.hu

TERIKÉMNEK

Allah futára

A brit légitársaság Londonból érkező Airbus gépe este hat óra után néhány perccel ereszkedett le a Liszt Ferenc Nemzetközi Repülőtér betonjára. Gurult egy keveset, azután méltóságteljesen odagördült a rá várakozó utashídhoz.

Szabó Nándor lekapta a csomagtartóból ballonkabátját, gurulós bőröndjét, és a lépcsőn lesétálva már ott is állt az útlevél-ellenőrzés „EU citizens” feliratot viselő ablakánál.

A további félreértések elkerülése végett már most elárulhatjuk, hogy az utas valójában egyik európai uniós tagállamnak sem volt a polgára. Mi több, valójában még csak Szabó Nándornak sem hívták. Szabályosan kiállított magyar útlevele viszont kétségtelenül erre a névre szólt.

Az üvegablak mögötti kuporgó rendőr zászlós semmi gyanúsat nem fedezett fel a neki átnyújtott piros fedelű könyvecskében. A passzust éppen egy évvel azelőtt adta ki az ungvári magyar főkonzulátus. (A négyszáz dollárról, mely a kiállítás költségeként a konzuli tisztviselő zsebébe vándorolt, természetesen nem írtak elismervényt). Az útlevél több oldalán három- és négyszög alakú, továbbá ovális és kerek pecsétek igazolták, hogy gazdája a közelmúltban jó néhány kelet-európai, balkáni és közel-keleti országba lépett be, illetve onnan ki.

Az államhatárt Budapesten őrző közeg az érkező arcára vetett egyetlen pillantással felmérte, hogy az irattal valóban az a személy lépett be az országba, akinek fényképe a nulladik oldalon szerepel, és már adta is vissza az útlevelet.

Kis bőröndjét maga után húzva, Szabó (egy rövid ideig nevezzük még így őt) elsétált a feladott csomagjaikra a bőrönd-ringlispilnél várakozó volt útitársai mellett. Átvágott a „Mr. Taylor”, „Biologist Congress”, „Beograd direct” és más hasonló feliratú táblácskák nyelét szorongató fogadóemberek között, majd kilépett a terminál épületéből és a diszpécsernél rendelt egy taxit.

– Hova lesz a fuvar? – kérdezte a menetirányító.

Szabó egy pillanatra meglepődött. Most tudatosodott benne, hogy bár útjának és küldetésének minden részletét pontosan megtervezte, a szállásfoglalás valahogyan kiesett a fejéből. Talán azért, mert a zakója belső zsebében lapuló euróköteggel egy pillanatig sem kellett attól félnie, hogy egy európai fővárosban nem lesz hol aludnia. Most eszébe jutott, hogy van Budapesten egy Hilton meg egy Intercontinental, de nem tartotta volna tanácsosnak, hogy túlságosan szem előtt lévő helyen vegyen ki szobát.

Tizenvalahány esztendővel azelőtt, amikor tartósan Budapesten tartózkodott, társaival együtt egy némileg leromlott állapotú zuglói villát béreltek egy trafikostól. Ám mielőtt még a diszpécser másodszor is feltette volna a kérdést, eszébe jutott az a szálloda, amely egy forgalmas belvárosi kereszteződésnek és egy metróállomásnak is a névadója.

– Hotel Astoria – mondta be a címet.

Május lévén még világos volt, amikor a taxi elindult vele a városba. Az út nem sok látnivalóval szolgált, de azért az utas fefigyelt az úttól jobbra lévő repülőgép-bemutatóra a kimustrált Malév-gépekkel, meg a Vecsés határában kiépült, az amerikai shopping mallokra emlékeztető plázára. Ezek újak voltak. Legalábbis az ő számára biztosan.

A taxisofőr a fecsegő fajtához tartozott, ezen belül abba a kategóriába, amely először feltétlenül kipuhatolja, hogy akar-e az utas menet közben csevegni vele, és ha úgy látja, hogy igen, akkor a fuvar végéig be nem áll a szája. Ha pedig nem akar, akkor beharapja az ajkát és hallgat – lelke rajta, ő megtett mindent, ami tőle telt. A kényszervallatás során Szabó elárulta, hogy Londonból érkezett, igen, járt már Budapesten, sőt évekig lakott is itt, akkor tanult meg magyarul, és hogy a foci egyáltalán nem érdekli. A taxis egy idő után felismerte, hogy a férfi nem óhajt hosszabb beszélgetésbe bocsátkozni vele és nem tett fel több kérdést.

Péntek kora este lévén mind a gyorsforgalmi, mind az Üllői úton meglehetősen élénk volt a forgalom. Ám így sem telt háromnegyed órába, hogy elérjék az Astoria Szállóig. Ezt az időt használjuk ki arra, hogy közelebbről is megismerkedjünk regényünk első hősével.

A középmagas, sötétszőke, negyvenes férfi divatos, hátul diszkréten felnyírt frizurát viselt, amelyet elöl kis hajzselével tett fiatalosabbá. Tojásdad arca enyhén himlőhelyes volt, ezt azonban csak a tüzetes szemlélő vehette észre. Mélyen ülő mogyorószín szemére sűrű, majdnem szőke pillák vetettek árnyékot. Arcát gondosan borotválta, érezni lehetett drága arcszesze illatát. A viszonylag lapos arcból termetes, csontos orr hajlott keskeny ajkai fölé. Erőteljes álla könnyen megtéveszthette a kívülállókat, akik ennek alapján erőszakos természetet tételeztek fel róla, de nem volt igazuk. Drága sötétkék sportzakója és szürke kordbársony pantallója kidolgozott izomzatot rejtett. A zakó alá márkás V-kivágású pólót vett fel. Bőröndje is kiváló minőségű volt. Összességében laza üzletember benyomását keltette, jól belesimult a környezetébe, Európában bárhol egy lehetett a belvárosi tömegből.

A Budapestre érkezett férfiú valójában 1974. szeptember 4-én látta meg a napvilágot a Csecsen-Ingus Autonóm Szovjet Köztársaság Centoroj nevű településén. És mint arról már szó volt, semmiképpen sem Szabó Nándor, hanem Nurdin Ilmanovics Szaidov néven.

Életének első tizenöt évéről kevés lényegbevágót mondhatunk el. Talán csak annyit, hogy az iskolában tizenkét esztendős korától fogva szorgalmasan látogatta a szambo nevű, szovjetek alkotta harcművészeti sportág edzéseit, aminek később nem egyszer komoly hasznát látta. Először akkor, amikor a friss érettségi bizonyítvánnyal a zsebében éppen beiratkozni készült a Lev Tolsztoj nevét viselő Grozniji Állami Egyetem (orosz) nyelv- és irodalomtudományi karára. Ám egy alkalommal, az edzés végén megszólította őt egy köztiszteletben álló idősebb földije és megkérdezte, hogy nem akar-e az egyetem megkezdése előtt még néhány évig csavarogni a világban. Nurdin gondolt egyet és igent mondott. A következő két évben röviden megfordult Moszkvában, néhányszor Bécsben és Prágában, majd tartósan Budapesten kötött ki, ahol egy csecsen üzletember testőreként működött, ifjú korához képest egész jó fizetéssel.

A fiatal testőr inkább csak sejtette, hogy védencének köze lehet a nemzetközi kábítószer-kereskedelemhez. Fél füllel hallott beszélgetésekből következtethetett arra, hogy Afganisztánból származó narkotikumok érkeznek Grúzián keresztül, ahol átcsomagolják őket, tengeri úton juttatják el Isztambulba meg Odesszába, és onnan utazik tovább a drog kamionok rejtett rekeszeiben Magyarországon át Nyugat-Európába. Ez a kereskedelem csaknem teljesen csecsenek kezében volt. Ezen kívül Budapesten élő honfitársai mintha valamiképpen az olajbizniszben is benne lettek volna. Kőolajtermékek manipulálásával, vagy talán csak átminősítésével tettek szert óriási nyereségre. Ebben az üzletben magyar partnerek is közreműködtek, de Szaidov minderre nemigen figyelt oda. Az ő feladata az volt, hogy gondoskodjon a tajpjához – nemzetségéhez – tartozó csecsen üzletember biztonságáról.

Abban az időben a fiatalember éjszakánként három társával felváltva az ajtaja előtt őrizte a főnök álmát. Egy ízben egy Kozni Nukajev nevű férfi töltött néhány napot a magyar fővárosban, akivel a főnök megkülönböztetett tisztelettel beszélt, mégpedig csecsenül. Ebből úgy vették ki, hogy odahaza, a Kaukázusban ő a nagy-nagyfőnök. Mindenesetre a testőrök azt az utasítást kapták, hogy erre az emberre kettőzött figyelemmel és éberséggel vigyázzanak. Elkísérték útjaira, tárgyalásaira, amelyeket különféle magyar, orosz és más partnerekkel folytatott, köztük egy Budapestre nősült ukrán zsidóval, akit csak Szeva bácsiként emlegettek. Egy Akasztó nevű községben Nurdin részt vett egy férfi elrablásában. Először azt hitte, az illető valamiféle ellenség, de aztán úgy mondták neki, hogy az az ember egy helyi oligarcha, akiért nagy váltságdíjat lehet kérni. Érthetetlennek tűnt, hogy ha olyan gazdag, miért nincsenek testőrei, ám a simán végrehajtott akció során kiderült, hogy az idős embert tényleg senki sem védte.

Nurdin egyik testőrtársa földije volt, vele természetesen csecsen anyanyelvükön érintkezett. A másik kettőt Budapesten állították szolgálatba, elsősorban azért, mert ott remekül kiismerték magukat. Az Elek névre hallgatót nem sokkal azelőtt rúgták ki a fővárosi rendőrségtől, ahol a főtörzsőrmesterségig vitte, míg Tóbiás, aki szabad idejében a lövészsport szerelmese volt, korábban kirakatrendezőként kereste kenyerét egy illatszer-kereskedelemmel foglalkozó vállalatnál. Nurdin elsősorban tőlük tanult meg magyarul.

A kis csapat később hasznát is vette a lövésznek. Egy váci megbeszélésről igyekeztek hazafelé Pestre, amikor Felsőgöd külterületén egy rendőr próbálta megállítani a gépkocsijukat. Mint utóbb kiderült, a megkísérelt intézkedést az váltotta ki, hogy lakott területen jó nyolcvan kilométeres sebességgel haladtak. Ők azonban nem jöttek erre rá, tovább száguldottak, mire kisvártatva egy, majd két szirénázó, kéklámpás rendőrautó vette üldözőbe őket. Az egyik előzésbe fogott és kitartóan haladt mellettük. A főnök utasítására a kirakatrendező leengedte az ablakot és tüzelni kezdett az üldözőkre. A szirénázó rendőrautó ekkor lemaradt, a másik hátulról belecsapódott, de a rendőrök nem zavartatták magukat, visszalőttek. A tűzharccal kombinált autós üldözésben egyikük tüdőlövést kapott és néhány perc múlvameghalt. Nurdinnak akkor találták el a lábszárát, amikor kiugrott a gépkocsiból, hogy magára vonja az üldözők figyelmét. Így meglépni már nem tudott, és amíg a többiek sikeresen felszívódtak, rá három rendőr is rávetette magát és el sem engedte mindaddig, amíg a mentőautó a helyszínre nem érkezett. Akkor már köröskörül minden vérben úszott. Útban a kórház felé, a mentőtiszten kívül két rendőr vigyázta őt, akik közül az egyik a sebészeti beavatkozást követően a külön kórteremben is ott maradt őrködni az immár őrizetesnek nyilvánított fiú mellett.

Hajnal felé a zsaru elbóbiskolt, hátra nyaklott fejjel húzta a lóbőrt. Nurdin óvatosan felkelt, a fájdalomtól eltorzult arccal az alvóhoz araszolt és keze élének a rendőr torkára mért egyetlen csapásával örökre elhallgattatta. Összeszorított fogakkal próbálgatta bekötözött lábát, úgy gondolta, bőven kibírja a fájdalmat. Tudta, hogy a rendőr dohányzik, hiszen este cigarettaszünetet tartott, addig az egyik ápoló őrködött. Most kivette a rendőr zsebéből az éppen megkezdett doboz Multifiltert, belebújt a szürke kórházi köpenybe, a kertbe érve rágyújtott, majd pöfékelve kisétált a kapun. A portás megértően intett neki. Hiába, a nikotinéhség nagy úr! A szomszéd utcában Nurdin leintett egy taxit, a zuglói címre hajtatott, becsengetett. Semmit nem kellett mondania. Társai – már csak a maguk biztonsága érdekében is – nem hagyták cserben. A Zuglóban állomásozó utóvéd tudta a leckét. A megrongált gépkocsi már kis mátrai faluban, egy pajtában, ponyva alatt várta, hogy onnan is eltűntessék: egy elhagyott szurdok mélyén végezte. Nurdin Szaidov lábán a kötést másnap már Pozsonyban, harmadnap Moszkvában, a negyedik napon pedig a csecsen fővárosban, Groznijban cserélték. Ott már barátainak barátja, egy sebészprofesszor vette kezelésbe a központi kórházban, szent ígéretet téve arra, hogy az intézmény dokumentumaiban nem fog szerepelni a páciens. A seb különben sem bizonyult súlyosnak, a golyó nem ért csontot.

Most, útban az Astoria felé a csecsen férfi felidézte a korábbi magyarországi tartózkodása során szerzett emlékeit. Azon törte a fejét, vajon hagyott-e ujjlenyomatokat annak idején a kórházi ágyon, esetleg DNS-mintákat a rendőr nyakán. Ám arra jutott, hogy amíg meg nem bukik, a fene sem kíváncsi a DNS-ére. Megbukni pedig nem fog. Kinek is lenne gyanús a magyar Szabó Nándor? Különben is, mindez már régen volt. És még névre szóló, megbízható személyleírást tartalmazó nemzetközi elfogató parancsot sem adhattak ki ellene, hiszen társai a lövöldözés után néhány órával már külföldön voltak, és nem volt, aki rá valljon. Csupán az „utóvéd” tartózkodott a zuglói villában. A nyomozást a rendőrség néhány hónap múlva eredmény nélkül zárta le.

***

A magyar főváros képe alaposan megváltozott azóta, hogy Nándor/Nurdin utoljára koptatta a pesti flasztert. Szembetűnően megugrott az autók száma, Trabantot azonban az Astoriáig csak egyet látott, Wartburgot pedig egyet sem. Minden második üzlet cégtábláján, legalább oldalt, kis betűvel, de feltétlenül ott virított a „shop” szó. McDonald’s gyorsétteremből már legutóbbi budapesti küldetése idején is akadt néhány a magyar fővárosban, most azonban lépten-nyomon kebabot és gyrost sütő arab, török, görög gyorsbüfék kínálgatták a maguk nemzeti burgereit és falafeljeit. A járdákon – Nurdin nem akart hinni a szemének – akadtak felnőtt férfiak és nők, akik rolleren közlekedtek. A hirdetőoszlopokon virító plakátokról most nem megnyerő külsejű pártvezérek, hanem olyan rossz arcú, ordítóan gyanús emberek néztek vissza a járókelőkre, akiknek pofára ki lehetett volna osztani öt-tíz évet a szegedi Csillag börtönben. Ezek azonban – a korábbiaktól eltérően – afféle gúnyplakátok voltak, amelyeknek kiragasztásáért éppenséggel e portrék „hőseinek” az ellenfelei fizettek.

A szobájába érve Nurdin bekapcsolta a televíziót, de csak B-kategóriás amerikai filmek közül választhatott volna, inkább lefeküdt tehát és az élményekkel teli nap után gyorsan el is aludt. Reggel frissen ébredt, s a szokásnak engedve majdnem a padlóra vetette magát arccal arra felé, amerre a Keleti-pályaudvart sejtette, de aztán eszébe jutott, hogy titkos küldetésben jár idegen földön, így átmenetileg fel van mentve az iszlám törvényei alól. Olyannyira, hogy még akár egy pohár bort is megihat. Az utóbbi időben egyre gyakrabban élt is ezzel a kedvezménnyel, különösen a rozét kedvelte. Végigsimított immár hetek óta szakálltalanított arcán, amelyen most is átszaladt a villanyborotvával, hogy senki se mondhassa rá, hogy borostás a képe. A tükörben újfent magára csodálkozott, mint minden nap, amióta nem viselt szakállt. Ezen jól elszórakozott magában, de azt azért nem tudta megállni, hogy szűkített ingéhez ne zöld nyakkendőt kössön, elvégre, ha másnak nem is kellett tudnia, ő nagyon is tisztában volt vele, hogy az Iszlám küldetésében jár.

A svédasztalos reggeli után (ki tudja, milyen húst vett a tányérjára? – lehetett akár sertés is, de most azt is szabad volt ennie) pénzt váltott, majd leadta szobája kulcsát a portán, és előre beszerzett budapesti útikalauzából kiokosodva, gyalogszerrel nekivágott a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtárba vezető útnak. Az Astoria aluljáróban, a lépcsők alján, a kövön, illetve valamiféle zsákokon, szivacsmatracokon hat ott heverő férfit és nőt számolt össze. A „hajléktalan” szó hiányzott a magyar szókészletéből. Annak idején nemigen találkozott ilyen szerencsétlenekkel Budapesten. Csecsenül is csak azt tudta volna mondani rájuk, hogy csavargók. Oroszul jutott eszébe a megfelelő szó: bomzsi. Egyikük, egy idős asszony már felült fekvő helyzetéből és minden előtte elhaladó járókelőre mintegy ráköszönve, egyhangúan ismételgette: – áldja meg a jóisten! A frissen váltott pénzkötegből Nurdin mégis kihúzott egy ötszázast és összehajtva a koldusasszony kezében szorongatott papírpohárba tette. Abban addig csak néhány, jobbára tíz- meg húszforintos fémpénz csörgött. A férfin át is villant, hogy a papírpénzzel esetleg leleplezte magát, hiszen a rászorulóknak – igaz, csak az igazhívőknek – juttatandó alamizsa az Iszlám harmadik oszlopa, és erről felismerhetik, leleplezhetik, de erről itt, úgy látszik, senki sem hallott. A kellemes tavaszi reggelen is kelletlen, unott arccal munkába siető pestiek pedig amúgy sem figyeltek egymásra.

A könyvtárban már valamivel barátságosabb volt a légkör. A tágas előcsarnokban, amely egyben a büfé előteréül is szolgált, fiatalok – szemmel láthatóan egyetemisták, főként lányok – ültek, falatoztak, kóláztak, beszélgettek az asztaloknál. Nurdin, azaz most megint Szabó Nándor, beiratkozott. Lakcímeként az Astoriát nevezte meg, foglalkozásaként viszont majdnem azt diktálta be, hogy könyvtáros. Éppen az járt ugyanis az eszében, hogy egy ilyen intézményben, ahol annyiféle könyvet őriznek, neki nagyon jó hasznát vennék, hiszen anyanyelvi szinten beszél a csecsenen kívül oroszul is, mert orosz gimnáziumba járt, annak is az angol tagozatába, így jól beszél angolul is. Budapesten aztán megtanult magyarul, Jordániában alaposan kiismerte az arab nyelv ottani változatát, a Párizsban töltött három hónap alatt beleszagolt a franciába is, az utóbbi időben pedig Afganisztánban tűrhetően elsajátította a pastut, és dari nyelven sem lehetett eladni.

Miközben ezt végiggondolta, az elöl-hátul ajtós liften már fel is ért a hírlapolvasóba. Mivel csak az elmúlt hetekben megjelent napilapok érdekelték, le sem kellett adnia az olvasójegyét, a szabadpolcról egyszerűen leemelhette, amire szüksége volt. Tulajdonképpen csak egy másodikai lappéldány érdekelte, de az újságpapír-kötegben visszafelé lapozgatva nem állta meg, hogy egyik-másik cikkbe bele ne olvasson. Pontosabban, minthogy alapvetően csak az élő beszédben volt gyakorlata és összefüggő magyar szöveg azelőtt vajmi ritkán került a szeme elé, inkább csak a címeket futotta át, meg legfeljebb a hírek első soraiba olvasott bele. Így értesült arról, hogy a Fitch Ratings megerősítette Magyarország államadósság-besorolását, hogy öt magyar versenyző jutott döntőbe a vívóvilágkupán, hogy reggeli Twitter-bejegyzésében Trump elnök csak megjegyzést tett az FBI volt igazgatójára, de nem fenyegette meg... És így tovább... Hősünk kifejezetten az ilyen eseményekre vonatkoztatta azt az orosz mondást, hogy a magas harangtoronyból köp rájuk. Azon pedig még külön is elszórakozott, amikor egy cikkben arról olvasott, hogy a Röszkénél a fizikai határzárat átvágó és a földrészre ily módon beszivárogni próbáló illegális migráns terroristák lángba akarják borítani az európai civilizációt.

Az a terrorista, aki a szerencsétlen menekülők között elvegyülve, határrendrészek őrizte drótkerítés alatt, vagy pláne azon keresztül próbál bejutni Európába, a csecsen szemében nevetségesen ostoba amatőrnek számított volna. A fontos megbízatást teljesítő iszlám harcos érvényes útlevéllel a zsebében, repülőgépen érkezik.

A Szabó Nándor névre kiállított olvasójegy tulajdonosa párperces újságlapozgatás után végre megtalálta azt, amiért idejött. A napilap május 2-i számának egyik belső oldalán rábukkant arra a valóban nagyon apró betűvel szedett apróhirdetésre, amelynek feladója latin nyelvű, fogászati témájú könyveket keresett megvételre. Nem írta fel, de gondosan memorizálta a hirdető telefonszámát, majd távozott.

A hirdetés, amelyet két, migránsnak semmiképpen sem nevezető személy adott fel, természetesen nem egészen az volt, aminek látszott, és egyben azt is tartalmazta, hogyan lehet elérni a latin nyelvű fogászati szakkönyvek potenciális vevőit. A hirdetés feladói nem a határkerítést átvágva, alatta átbújva vagy fondorlatos módon megkerülve érkeztek. Magyar születésű, eredetileg katolikusnak, illetve reformátusnak keresztelt magyar állampolgárok, a Magyar Honvédség tartalékos törzsőrmesterei voltak. Latinul egy kukkot sem tudtak, a fogászattal kapcsolatos ismereteik pedig abban merültek ki, hogy amikor megfájdul az ember foga, akkor tanácsos fogorvoshoz fordulni, aki vagy kihúzza vagy betömi azt. A telefonszámot is tartalmazó apróhirdetést azonban már évek óta minden hónapban feladták a lap másodikai számába, hogy központjuk, amellyel más kapcsolatuk nem volt, megtalálja őket, amikor az szükségessé válik. Mindeddig – szerencséjükre – csak egyszer fordult elő, hogy valaki felajánlott nekik eladásra egy latin, illetve gyaníthatóan inkább olasz nyelvű könyvet, a címlapján egy dühösen vicsorgó férfival. Ezt a könyvet hang nélkül át is vették és kifizették, noha erős kétségeik voltak azt illetően, hogy valóban fogászati szakmunka-e az, amit drága pénzen a nyakukba sóznak.

Tíz perccel azután, hogy kilépett a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár kapuján, a csecsen egy véletlenül megmaradt sarki telefonfülkéből már hívta is a megadott mobil számot. Szerencséje volt, mert szombat lévén mindkét hirdető otthon heverészett az albérletében.

– Önök keresnek fogászati szakkönyvet? – kérdezte Nurdin bemutatkozás nélkül a telefonban. – Egy kiváló művet tudnék ajánlani.

– Latin nyelvű? – próbálta valaki lerázni a a kéretlen ügyfelet a másik oldalon,

– Az. Sőt néhány fejezet egyenesen pastu nyelvű benne. Doktor Mohamed részére kívánom megvásárolni.

A vonal másik oldalán a férfi hangja érezhetően megélénkült:

– A Lovag utca 15-ben lakunk. Ide tudna jönni most mindjárt? A kapu alatt Somoskői van kiírva, ő a főbérlőnk. A neve melletti gomb megnyomásával csengessen fel! Lemegyek magáért.

– Máris jövök, mint a vöcsök. – Nurdin ebben a meglepő formában tanulta meg annak idején Tóbiástól a magyar mondást.

A fogászati könyvet kínáló férfiúnak azonban még csöngetnie sem kellett. Amikor kifizette a taxit, már a ház előtt várta két fiatalember. Második emeleti otthonuk egy, az udvari körfolyosóra nyíló jókora szobából és egy parányi fürdőszobából állt, azonnal látszott, hogy egy hajdan jobb időket látott, hatalmas polgári lakásból választották le. Két pléddel letakart heverő, egy simára gyalult asztal két székkel, egy ruhásszekrény, egy kisméretű konyhaszekrény egy sokat látott rezsóval és egy apró könyvespolc, rajta egy kisképernyős televízió, néhány könyv és két apró perzsaszőnyeg – ez volt az albérlet teljes berendezése. Az ablakon öreg csipkefüggöny várt mosásra.

A szobába lépve Nurdin egy négyjegyű számmal igazolta magát:

– Tizenkilenc-nyolcvankilenc.

Amire a fiúk ugyancsak négy számmal válaszoltak:

– Tizenkettő-harmincegy.

– Ezt a James Bond stílusú azonosítót nem én találtam ki – mosolyodott el a jövevény, aki csak a számokat tudta, de azt már nem, hogy ez valójában 1989. 12. 31. a két fiú születésének napja. – Egy üzenetet jöttem tolmácsolni. Mohamed azt üzeni nektek: itt az idő.

– Allahé az idő és az örökkévalóság – felelték rá a fiatalemberek egyszerre, mintegy jelmondatként. Aztán egyikük megkérdezte:

– Eszerint te vagy Mohamed futára?

A válasz nem volt különösebben meglepő a számukta:

– Én Allah futára vagyok. Vagy ha úgy tetszik; az Iszlám Államé.

– Nem a Talibáné? – csodálkoztak a fiúk.

– Néha már magam sem tudom. – A Talibán összeveszett az al-Kaidával, azután összebékültek. Akkor jött az Iszlám Állam. Mohamed járt is náluk Irakban, most az ő emberük. És a többiek is. Magam is ezt az utat járom – tette hozzá a futár egy kis sóhajjal.

Mohamedről – nem a prófétáról, hanem arról, aki Nurdint az üzenettel útnak indította – később részletesen szót ejtünk, egyelőre azonban még adósok vagyunk a magát Allah futárának nevező férfiú életrajzának a magyar rendőr megölését és a menekülését követő fejezeteivel.

Magyarországi kalandja után Nurdin Szaidovot pártfogói nagyon gyorsan hazasegítették Csecsenföldre, amely Icskéria néven nem sokkal azelőtt nyilvánította ki függetlenségét. A kritikus éveket külföldön töltő fiatalembert mellbe vágták a szűkebb hazájában közben végbement változások. A férfiak elkezdtek szakállt, az asszonyok fejkendőt viselni. Nemcsak faluhelyen, de még Groznijban is. Az ivást ugyan az emberek továbbra sem hagyták abba, de újabban már csak szigorú titokban tehették. Nyilvánosan és tömegesen kezdtek viszont mecsetbe járni, ami azelőtt legfeljebb az öregek szokása volt, de az sem igazán. A vallás közüggyé, uralkodó ideológiává vált, valahogy úgy, ahogy annak idején a marxizmus-leninizmus, azzal a különbséggel, hogy az Iszlámot komolyan vették és mélyen megmerítkeztek benne.

Hamarosan Dzsohar Dudajev, Icskéria frissen megválasztott, a függetlenséget kihirdető elnöke is kezdte hangsúlyozni muzulmán mivoltukat. Pedig hát az ő felesége, Alla orosz asszony volt, maga pedig még nemrégiben is kommunista párttag, a Szovjet Hadsereg nyugállományú tábornoka. És nem is akármilyen tábornoka. Egy Észtországban, tehát az Egyesült Államok kontinentális területéhez földrajzilag legközelebb állomásozó szovjet bombázó repülőgépezred parancsnoka volt. Nyilvánvaló, hogy – az orosz katonai zsargonban – csé mínusz háromkor, azaz a hadüzenet, a háború általános megkezdése előtt három órával az ő ezredét – megint csak szaknyelven – emelték volna amerikai úticéllal és ledobandó atombombákkal a gépek bombaterében. Vagyis nekik kellett volna végrehajtaniuk az imperializmus bűnbarlangját megsemmisíteni hivatott nukleáris támadás első csapását. Dudajev tábornok tehát alig néhány éve még megbízható embernek számított, csak aztán hátat fordított Moszkvának és élére állt annak a csecsen haderőnek, amely eredményesen verte vissza az orosz fegyveres erők Icskéria függetlenségének megfojtására irányuló hadműveletét. Első számú segítőjének Aszlan Maszhadov ezredest választotta, aki nem sokkal korábban még Magyarországon szolgált, ahol a Déli Hadseregcsoport kecskeméti helyőrségében állomásozó 19. harckocsizó gárdahadosztály rohamlövegezredének a parancsnoka volt.

Ezek az emberek, akárcsak beosztottjaik, mindnyájan kazahsztáni száműzetésben születtek vagy nőttek fel. A második világháború végén ugyanis a csecseneket hitlerista kollaboránsoknak tekintő Sztálin parancsára több kis kaukázusi népet Kazahsztánba deportáltak, még a kommunista párt tagjait is. Közéjük tartozott Ahmat, később már Ahmat-hadzsi Kadirov. Ő imámként, muzulmán főpapként buzdította véreit az oroszok elleni szent háborúra, a dzsihádra. A csecsen nép csak a Népek Atyjának halála után térhetett vissza kaukázusi szülőföldjére. A fiatalabb nemzedékek tagjai, a Moszkva elleni függetlenségi háború önkéntes közkatonái, köztük az imám Ramzan nevű fia már ott látták meg a napvilágot.

Nurdin pedig történetesen az ugyancsak Centorojban született Ramzan földije volt és az ő alegységében küzdött az oroszok ellen. E küzdelem hátteréről tudni kell, hogy a cári hatalom már a 19. század elején nekilátott Észak-Kaukázus bekebelezésének. Akkor Bulgakov és Jermolov tábornok óriási túlerőben lévő hadai felmorzsolták a csecsenek, az avarok és a többi kis nép ellenállását. Igaz, az utóbbiak sem hagyták magukat, egyik felkelés a másikat követte. És noha az úgynevezett kaukázusi háborúban különböző vallású, kultúrájú harcosok csaptak össze – besorozott orosz muzsikok és vad gorecek, azaz hegylakók –, a legyőzött ellenféllel ezek is, azok is többnyire humánusan bántak. Miután 1859-ben a Kaukázusi Hadsereg foglyul ejtette az avarok, csecsenek, kumikok felkelésének vezérét, Samil imámot, őt maga II. Sándor cár is fogadta, a legyőzött ellenségnek kijáró nagylelkű gesztussal birtokot ajándékozott neki és engedélyezte, hogy medinai zarándoklaton vegyen részt.

Most viszont Nurdin köröskörül nemcsak rettenetes gyűlölködést, de kegyetlenkedést is tapasztalt. Földije és parancsnoka, Ramzan Kadirov saját kezűleg szúrta ki fogságba esett orosz tisztek szemét, Rjazanyból, Szmolenszkből, Jaroszlavlból származó 19-20 éves kiskatonák torkát vágta el. Ezek után az oroszok sem voltak kíméletesek a csecsenekkel. Egy Haszavjurt közeli aulban, azaz kis hegyi faluban, a megszállók kiűzése után éppen Nurdin fedezett fel egy pincét, ahova orosz belügyi katonák bezártak vagy ötven helyi lakost – nem harcosokat, hanem sikertelenül menekülni próbáló öregeket, asszonyokat és gyerekeket –, egy hordó benzint zúdítottak rájuk, azután égő fáklyát dobtak közéjük. Mindnyájan szénné égtek.

Nurdin ekkor fogadta meg magában szent esküvel, hogy bosszút áll azokon, akik ezt a példátlan gazságot elkövették, vagy legalábbis azokon, akik a hidegvérű gyilkosok oldalán állnak. Az a számára sokáig érthetetlennek tűnő mondás jutott eszébe, amit még a gimnáziumban hallott: na vojnye, kak na vojnye. Később teljesen a magáéva tette és évekkel később, immár eredetiben (c’est la guerre) maga hirdette Franciaországban a „tanítványainak”: ilyen a háború. Ebben az időben azonban ennek a háborúnak, a dzsihádnak csak egy iránya volt, amely értelemszerűen az oroszok ellen irányult.

Aztán Kadirov imám egy napon arra a váratlan meggyőződésre jutott, hogy a dzsihádot nem az oroszok, hanem saját hittársaik, a Csecsenföld függetlenségéért küzdő harcosok ellen kell folytatni. Magyarán átállt Moszkva oldalára. Ezek után pedig mintegy magától értetődő volt, hogy a második csecsen háborút immár győztesen megvívó orosz hatalom őt tette meg a leigázott Csecsenföld elnökévé. Nem maradt el tőle a fia, Ramzan sem. Ahmat-hadzsi azonban nem sokáig örülhetett árulással elnyert posztjának, mert ellenfelei megölték. A „trónon” – megint csak Moszkva áldásával – a fia, Ramzan követte, aki ezért hálából minden lehetséges alkalmat megragadott, hogy Putyin elnök talpát nyalja. Amikor volt parancsnokára gondolt, Nurdinnak mindig az iskolában tanult Tolsztoj-regény, a Hadzsi Murat jutott eszébe, amelynek hőse ugyanígy, érdekeinek megfelelően táncolt ide-oda a szabadságukért küzdő hegylakók és az orosz gyarmatosítók között. Ő azonban nem kért ebből.

Nurdin búcsú nélkül távozott alegységéből és másnap már a Pankiszi-szorosban járt. Ez a jó hatvan kilométer hosszú völgy Csecsenföld és Grúzia határán húzódik, és noha már grúz felségterület, lakói többségükben évszázadok óta ott élő csecsenek, akik sem régebben, sem azóta nem hódoltak be Moszkvának. Ők segítették tovább a dezertőrt Jordániába, ahol ugyancsak népes csecsen közösség él, amelynek ősei még a 19. század második felében, az úgynevezett kaukázusi háború után találtak itt menedékre. De találkozott ott Nurdin Oroszországból nem sokkal előtte elmenekült és itt már gyökeret eresztett véreivel is. Barátként, testvérként fogadták és igyekeztek rávenni arra, hogy éljen úgy, mint ők és arab szomszédaik. Ez azonban csak részben sikerült nekik. Nurdin szakállt növesztett, napjában ötször imádkozott Kelet felé a földre borulva, rendszeresen eljárt a helyi mecsetbe, de visszautasította, hogy megnősítsék.

Új barátai egy Zarema nevű lánnyal próbálták összehozni, neki azonban nem tetszett az általuk kiszemelt, a szemébe soha nem néző, görbe hátú, már-már csaknem púpos menyasszony-jelölt. Bár ebben az időben a huszonegyedik évében járó szűz fiatalember a nemi nyomorúságtól már aludni sem tudott éjszakánként, és e kínzó prolémája megoldása érdekében akár az ördög öreganyjával is kész lett volna hálni, Zarema még így sem kellett neki. Nurdin ugyanis rendkívül érzékeny volt a szagokra, és ennek a lánynak olyan bűz áradt a szájából, és ehhez még olyan mosdatlansági bukéja is volt, hogy amikor a vőlegény-jelölt kezet adott neki (ezt a csecsen férfi és nő közötti ritka gesztust – igaz, ebben az esetben azért itt is a férfi nyújtotta a kezét – még a szovjet iskolából hozta magával), és így a közvetlen közelébe került, majdnem elájult. Mivel úgy gondolta, hogy itt, a jordániai csecsenek körében a többi lánnyal is így járna, úgy határozott, hogy inkább más módon teszi túl magát ezen a gondon. Arab szomszédai később még egy közülük való leányt is kommendáltak neki, de élve a gyanúperrel, annak már a közelébe sem volt hajlandó menni.

Nurdinnak ezután nem kis erőfeszítésébe került meggyőzni új közösségét arról, hogy nem a saját neméhez vonzódik. A hívő csecsenek körében a homoszexualitás szörnyűséges bűnnek számít, és az e bűnben leledző férfiakat a legjobb esetben is kiközösítik, kis balszerencsével azonban akár a torkát is elvághatják. Nurdin azt találta ki, hogy neki minden erejét, beleértve férfierejét is, a harcra meg a sportra kell összpontosítania, és emiatt nem pazarolhatja asszonyokra. Ekkor kezdte el a szabadfogású birkózásból, karatéból és cselgáncsból összekombinált orosz harcművészetre, a szambó nevű pusztakezes harci technikára oktatni az az-Zarqában élő fiatalokat.

Ezzel Nurdin meglehetősen sok barátra és szövetségesre tett szert. Nemcsak a keze alól kikerülő fiatal szambósok tekintették mesterüknek, hanem a Jordániában akkor erősödőben lévő al-kaidások is üdvözölték a fiaikat a hitetlenek elleni harc művészetére oktató férfiút. Az ammani kormány ugyan nem örült a hatalmi monopóliumát áttételesen fenyegető al-Kaidának, de jobb híján kénytelen volt eltűrni a jelenlétét. Ez különösen vonatkozott a helyi csecsenekre, akik már a Transzjordániai Emirátus idején is a hasemita királyság odaadó hívei voltak. Sokan közülük nem arab létükre is magas tisztségeket töltöttek be a hadseregben és az államapparátusban. Most pedig az al-Kaida létrehozója, a szaúd-arábiai születésű, valahol a pakisztáni határvidéken rejtőzködő milliomos, Oszáma bin Láden már nemcsak Afganisztánban irányította az amerikaiak és más NATO-erők ellen küzdő tálibokat, hanem kiépített egy sok ezres hálózatot is az Iszlám úgynevezett alvó ügynökeiből, akik az Egyesült Államokban és Nyugat-Európában várták a cselekvésre szólító parancsot. Az pedig nem sokat váratott magára. A távoli központból vezényelt terroristák 1993-ban robbantásos merényletet követtek el a New York-i Világkereskedelmi Központ épületében. Öt évvel később a fő ellenségnek kikiáltott Egyesült Államok nagykövetségeit repítették a levegőbe Kenyában és Tanzániában, ahol is 225-en veszítették életüket és több százan sebesültek meg.

Nurdinnak rendkívüli módon imponált az al-Kaida elszántsága és következetessége, amellyel belülről gyöngítette, ásta alá az Iszlámmal szemben álló, főként hitetlenek lakta országokat. Igen, mert éltek ezekben az államokban többnyire már ott született, muzulmán hitüket félig-egészen elveszített emberek is – feketék, arabok, pakisztániak és mások – akikben esetleg fel lehetett szítani a dzsihád tüzét. Amikor az al-Káida toborzói megkeresték, Nurdin habozás nélkül igent mondott. Először csak, mint harcművészeti oktatót akarták felhasználni, azután terrorcselekmények végrehajtására visszaküldték Oroszországba.

***

Már évekkel a második csecsen háború után, 2002 októberében történt, hogy Samil Baszajev hadúr és terroristákból álló csapata megrohant egy művelődési központot a moszkvai Dubrovka kerületben és túszul ejtette az ottani musical-előadás közönségét. Az akció során 129 ártatlan polgári lakos veszítette életét. Alig két hónappal később ugyanez a terrorista csoport Groznijban, a csecsen fővárosban felrobbantotta az akkor már oroszbarát Kadirov elnök kormányának épületét. Itt 72-en haltak meg. Nurdin Szaidov mindkét akcióban részt vett. Jóllehet nem szervezője, csak szürke harcosa volt ezeknek a terrorcselekményeknek, jobbnak látta, ha nem várja meg, amíg az orosz belbiztonsági szolgálat a nyomára bukkan. A már bevált útvonalon, a Pankiszi-szoroson és Grúzián át visszatért Jordániába. Ehhez útlevélre sem volt szüksége, mert az al-Kaida, illetve az illegális Kaukázusi Kalifátus emberei simán átjuttatták a többnyire nem is zöld, hanem a sivatag homokjában húzódó, szinte teljesen őrizetlen sárga határokon. Noha, mint minden dzsihádista harcos, fel volt készülve rá, hogy az akciók során maga is életét veszíti, azért nem bánta, hogy túlélte azokat.

– Amíg élek, addig tetteimmel szolgálhatom Allahot – így fogalmazta meg magának ezt a gyöngeségét.

A következő alkalommal Nurdint már egy repülőtéri robbantás megszervezésére és irányítására akarták Manchesterbe küldeni, de ő kereken megmondta megbízóinak: nem érzi magát alkalmasnak erre a feladatra. Tud fegyverrel és kézzel ölni, kész feláldozni az életét is, de nem alkalmas a vezetésre és az emberek irányítására. Ekkor támadt egyik elöljárójának az az ötlete, hogy a fiatalembert hírvivőként, futárként vessék be.

A postai vagy az internetes összeköttetést az al-Kaida nem kedvelte, mivel saját tapasztalatukból tudták, hogy minden üzenet elfogható, minden kód megfejthető, és csak a közvetlen emberi szó a biztos. Nurdinnak pedig olyan híre volt, hogy hiába vallja, hogy egy az Isten, rajta kívül nincs más isten és annak prófétája Mohamed, mégiscsak afféle világfi, aki világi gimnáziumba járt, európai országokban fordult meg, nyelveket beszél. Egyszóval Allah kiváló üzenetvivője, futára lehet belőle. Mielőtt azonban ellátták volna az ehhez szükséges pénzzel (dollárt, eurót később is mindig annyit kapott, amennyiből elszámolás nélkül lecsíphetett a saját céljaira), továbbá európai ruházattal és egy hamis névre szóló jordániai útlevéllel, elvégeztettek vele egy robbantási tanfolyamot, azzal a felfogással, hogy az mindig jól jöhet.

Jól is jött. Egy alkalommal párizsi arab fiataloknak vitt utasítást egy robbantásra, azok azonban segítség nélkül semmiképpen sem tudták volna végrehajtani az akciót, mivel fogalmuk sem volt arról, hogyan kell házilag bombát előállítani. Az interneten ugyan akadtak erre vonatkozó leírások, Nurdin mégis jobbnak látta, ha maga tanítja meg rá a tervezett merénylet elkövetőit. A fiúk azonban elég nehéz felfogásúaknak bizonyultak. A futárnak két és fél hónapig kellett velük maradnia és okítania őket, amíg meggyőződött arról, hogy most már nélküle is elboldogulnak. A „tanfolyam” elhúzódásának másik oka a közös nyelv csaknem teljes hiánya volt. Nurdin tanítványai valamennyien Franciaországban születtek, annak idején még a szüleik vagy éppenséggel a nagyszüleik költöztek oda Marokkóból, Algériából, esetleg Tunéziából. A családban ugyan arabul értettek szót egymással, de az bizony csak afféle konyhaarab volt. Viszont francia iskolába jártak, a munkahelyükön is franciául beszéltek, ha egyáltalán volt nekik. Többnyire ugyanis már kora kamaszkorukban kimaradtak a líceumból, semmiféle szakképzettséggel nem rendelkeztek, így aztán általában rendes munkájuk sem volt. Alkalmilag elszegődtek ide-oda segédmunkásnak, trógernek, építkezésekre, amikor pedig nem dolgoztak, akkor csavarogtak, apró lopásokból, kisstílű drogüzletekből, elvétve betörésekből éltek. Ennél fogva csaknem valamennyien lehúztak már néhány évet javítóintézetben, börtönben – a félbehagyott iskola után ez a két állami intézmény volt a nyelviskolájuk.

Nurdin tehát nem sokra ment a tűrhető arabtudásával. Hogy egy idevágó közmondást idézzünk: ha Mohamed nem megy a hegyhez, a hegy megy Mohamedhez. Ezért a futár volt kénytelen felszedni a francia nyelv alapjait. Amúgy remekül megértették egymást. A korábban beszervezett fiúk gyűlölték a rendszert, a franciákat, a gazdagokat, általában mindenkit gyűlöltek, és nagyapáik elfeledett vallásában vélték megtalálni a kiutat. Az a név, hogy al-Kaida, nem mondott nekik sokat, de ha ez az Al-Kaida azt követelte tőlük, hogy Allah nevében – akár saját életüket is feláldozva – öljenek, romboljanak, robbantsanak, arra habozás nélkül készen álltak.

Párizs egyébként is emlékezetes maradt Nurdin számára. Itt veszítette el a szüzességét. Egy este kíváncsian sétálgatott a Pigalle utcácskáin, bámulta a mulatók fényeit, a szexshopok kirakatait, amikor egy leány szólította meg. Először nem értette, hogy mit akar, ám amikor már nehéz volt nem érteni, a fiatalember még akkor is azt hitte, hogy téved. A lány ugyanis nem volt agyonrúzsozva, nem viselkedett kihívóan, igaz, olyan rövid szoknyácska volt csak rajta, hogy ha egy hajszálnyira is előrehajolt, kilátszott a bugyija. Végül abban állapodtak meg, hogy a monsieur megtekinti szerény hajlékát és ezért hatvan eurót fizet neki. Alighogy beléptek a szerény hajlék ajtaján, a lány kulcsra zárta az ajtót, elkérte a megnevezett összeget és minden további nélkül vetkőzni kezdett.

Alig fél óra múlva Allah futára már ismét az utcákat rótta, és további fél órával később már egy másik örömlány heverőjén kereste az örömöket. Attól fogva európai útjain mindig így csinálta. Hagyta magát felszedni egy prostituálttal, majd még ugyanazon az estén egy másiktól, vagy maga keresett olcsó szexpartnert. Alig korlátozott „napidíjából” telt erre is. És még drágább szalonokra is, például a londoni Sohóban. Alapvetően azonban nem a drága, előkelő, esetleg csak annak látszó szőnyegek, függönyök, kárpitok vagy akár ruhaköltemények vonzották, hanem – mint ő nevezte magában – a hús. A hamburgi Davidstrassén, a brüsszeli Rue d’Aerschoton és az amszterdami De Wallenen a kirakatokban magukat kellető szexmunkások vagy a marseilles-i kikötőnegyedben, a madridi pályaudvarok környékén strichelő szajhák közül percek alatt, anélkül, hogy jobban szemügyre vette volna, gyorsan választott egyet, szobára ment vele, majd dolga végeztével tovább járta a piroslámpás negyedeket, akkor azonban már sokáig válogatott a lányok között. Előfordult, hogy becélzott egyet magának, de aztán tovább sétált, és csak akkor tért vissza a kiszemelthez, ha nem pillantott meg annál jobban tetszőt. Igaz, legnagyobb bosszúságára az is többször előfordult, hogy ilyenkor későn érkezett: az imént a kirakatban még bájait kínálgató örömlány már másik vendégre lelt és ezt jelezvén, leengedte a függönyt. Jóformán soha sem érte be egyetlen nővel, de egy este kettőnél többel sem próbálkozott.

A kettős „párválasztásnak” volt egy sajátos oka. Az első nőnél Nurdin csak nagyon gyors kielégülést keresett, a másodikkal viszont már képes volt a hosszabb együttlétre, amit kívánsága szerint egy különös játéknak kellett megelőznie. Előre kikötötte megfizetett parterénél, hogy az tegyen úgy, mintha nem kívánná az aktust. Magától egyetlen ruhadarabját se vegye le, és amikor a férfi sorra lehántja róla a blúzt, a szoknyát stb., és eljássza, hogy megerőszakolja, a nő hevesen tiltakozzon ellene, kiabálja, hogy „mit csinálsz?”, „nem akarom”, „nem szabad!” Emiatt ott tartózkodása időben néha jelentősen meghosszabbodott, amit viszont ő bőkezűen honorált. Egy ízben az „erőszak leküzdése” során úgy belefeledkezett a szexuális cirkuszba, hogy jó darabig nem vette részre, hogy az örömlány, akit fojtogat, nem játékból, hanem valóban hörög és kapkod levegő után. Ez az eset 200 eurójába került – ennyivel sikerült csak kiengesztelnie a rendőrséggel fenyegető szexmunkást.

Ezeket a közjátékokat többnyire csak azután engedte meg magának, hogy teljesítette küldetését. Ezek céljával, lényegével gyakran maga sem volt tisztában. Előfordult pedig, hogy éppen ő továbbított részletes instrukciót az al-Kaida, majd az Iszlám Állam alvó ügynökeinek, sőt, mint a párizsi esetben, hetekig ott maradt velük, hogy kiképezze őket arra, amire feladatuk végrehajtásánál szükségük lehet. Többnyire azonban csak annak a korábban kiadott parancsnak az élesítése volt a feladata, amelyről kizárólag a címzettek tudták, hogy mit takar, ő maga nem.

2011 kora tavaszán a New York melletti Yonkersben keresett meg egy Pilot fedőnevű, arabnak látszó fiatalembert, akinek a jelszó-jelhang egyeztetés után csak annyit kellett mondania, hogy Go!, vagyis Rajta! Amikor néhány hónappal később az egész világ döbbenten értesült az eltérített repülőgépekkel a Világkereskedelmi Központ és a Pentagon ellen végrehajtott öngyilkos terrortámadásokról, Nurdin sejtette, hogy ő továbbította a parancsot az előre részletesen kidolgozott terv megvalósítására.

Ezt a feltételezését az is alátámasztotta, hogy mivel tartani lehetett attól, hogy valamiképpen gyanússá válhatott az amerikai hatóságok számára, nem küldték többé futárútra az Egyesült Államokba. Az FBI talán figyelte Pilotot, és ebben az esetben azt is számon tartották, hogy ki mindenkivel találkozik, mégha futólag is. Nyilvánvaló volt, hogy a NATO-országok együttműködő kémelhárító szolgálatainak feltűnhet: amerre ő jár, kis idő múlva működésbe jön egy pokolgép, a levegőbe repül egy robbanóanyaggal megrakott gépkocsi vagy megkéselnek, lelőnek embereket. Az alapos elemző munkának ki lehetett volna mutatnia ezeket az összefüggéseket. Éppen ezért elöljárói évente cserélték az útlevelét, mindig más és más névre szólót kapott, hogy a bevándorlási hatóságok, idegenrendészetek nyilvántartásában ne sokszor forduljon elő ugyanaz a név.

A jordániai útlevél azonban, mégha „szűz” névre szólt is, egyre kevésbé felelt meg a kívánt célnak. Először is, mert Nyugaton már eleve gyanakodva figyeltek minden ilyen iratot felmutató utast, másodszor pedig, mert minden egyes beutazáshoz újra meg újra beutazó vízumért kellett folyamodnia, ami nehezítette, lassította a futárutakat. A megoldásra egy Kijevben élő régi barátja, egy csecsen nemzetiségű utazási ügynök vezette rá véletlenül Nurdint, amikor az ukrán fővárosban járt.

– Nem is hinnéd, milyen cirkusszal jár ukrán útevélbe schengeni vízumot szerezni! Aztán ha meg is kapod, fél év múlva lejár, és ha megint Varsóba vagy Lisszabonba kell utaznod, ismét koptathatod valamelyik követség küszöbét. Van egy kárpátaljai haverom, ukrán, de beszél egy kicsit magyarul, azt mondta, hogy ő magyar származású, mire az ungvári főkonzulátuson bemondásra kapott magyar útlevelet.

– Csak úgy, bemondásra? – hitetlenkedett a futár.

– Hát nem egészen. Az egyik konzuli tisztviselőnek fizetett érte valamennyit a hivatalos tarifa fölött, de nem túl sokat.

– Megkérdeznéd a barátodat, hogy hívják azt a tisztviselőt?

Másnap Nurdin leutazott Ungvárra és a főkonzulátuson megkereste a barátja által megnevezett személyt. A konzul vizsgáztatta egy kicsit magyarból, majd közölte vele, hogy ha nem sajnál rá kétszáz dollárt, jöjjön vissza két hét múlva és akkor átveheti az útlevelet.

Nurdin Szaidov erre a dolog sürgősségére hivatkozva felajánlotta a kért összeg ötszörösét, aminek köszönhetően alig háromnegyed óra múlva már a huszti születésű Szabó Nándor magyar állampolgár nevére kiállított, tíz évre érvényes magyar útlevéllel a zsebében sétált ki a főkonzulátusról. Születésének dátumaként a valódi adat szerepelt az iratban, új családi és utónevét nevét viszont maga választotta meg olyképpen (bár ennek nem volt jelentősége), hogy a kezdőbetűk egyezzenek az eredeti születési bizonyítványában szereplőkkel. Ezek után már mindig problémamentesen utazott be a schengeni övezetbe tartozó államokba, de Nagy-Britanniában és az afrikai országok többségében sem volt szüksége vízumra. Magyar útlevelével egy ízben még a Palesztin Autonómia területén is megfordult: Hebronban kellett valakinek egy három szavas üzenetet és tízezer dollárt átadnia.

Elutazásakor a Tel-Aviv melletti Ben Gurion repülőtéren egy izraeli hivatalnok, egy huszonkét év körüli lány jó tíz percen át faggatta arról, hogy hol járt, kivel érintkezett, átadott-e valakinek valamit, ki csomagolta a bőröndjét, nem hagyta-e azt akár egy percre is őrizetlenül? Azt hitte, hogy az izraeli elhárítás, a Sin Bet jutott a nyomára. Később azonban azt hallotta valakitől, hogy mielőtt a Ben Gurionon repülőgépre szállna, a – szó szoros értelmében vett – biztonság kedvéért minden külföldi utast, legyen az amerikai, magyar vagy japán, ugyanígy kikérdeznek.

A futár nemcsak számos európai és amerikai országban járt: bázisa, sőt megbízója is gyakran változott. Összekötői, hírvivői tevékenységét Jordániában kezdte az al-Kaida embereként. Az Iszlám Állam megerősödésével és földrajzi kiterjedésével párhuzamosan többször indították útnak Irakból. Parancsnoksága később az ugyancsak polgárháború sújtotta Szíriában tanyázott, ahol a dzsihád egyik első számú katonai vezetője szintén csecsen, pontosabban egy csecsen-grúz félvér, Abu al-Sizani, alias Omár, alias Tarkan Bartirasvili volt. Végül az egymással addig vetekedő Talibán, az al-Kaida és az Iszlám Állam hármas kényszerházassága után, akárcsak a kezdetekben, az Iszlám Kardjának irányítói ismét az afganisztáni-pakisztáni határvidéken ütötték fel táborukat.

Így volt ez akkor is, amikor a futár a két budapesti dzsihádistának vitt üzenetet. Most az afganisztáni Kunar folyó partvidékéről, Nangarhar tartomány egy kis falujából indította útnak Doktor Mohamed.

***

Az Ahmed, illetve Ali néven bemutatkozó hittestvéreknek felcsillant a szemük, amikor Nurdin a megbízót említette.

A két férfi neve ellenére magyar volt. Jó, mondjuk, hogy Ahmed némi etnikai beütéssel volt az, de sem neki, sem jóban-rosszban társának soha eszébe sem jutott volna, hogy másnak tartsa magát, vagy barátját, mint magyarnak. Igaz, csak másodsorban, mert mindenekelőtt muszlim volt, akárcsak Ali, aki viszont székely, sőt román felmenőkkel is dicsekedhetett volna, ám ezt sohasem tette.

A két fiatalember közelebb járt már a harminchoz, mint a húszhoz, de tartásukban, egész viselkedésükben még nem keveset őriztek kamaszos énjükből. Ezen az egyezésen túl talán egyetlen külső vonásuk egyezett csak meg, majdhogynem szégyenlős, kisfiús mosolyuk.

Ahmed hórihorgas, 196 centiméter magas, szikár, csontos fickó volt, sötét bőrű, cigányos külsejű. Főként a szeme árulkodott származásáról, mélytüzű, fekete szemét érdeklődéssel bámulták a lányok. Lapát keze kissé idétlenül lógott amúgy alkatához képest izmos karján. Kissé görnyedten járt, nagy léptekkel. Az arca hosszúkás volt, orra csontos, a metszőfogai kicsit előre álltak, szívesen mutogatta őket, lévén, hogy hibátlan, hófehér fogsorral büszkélkedhetett. Az emberek általában megnyerőnek találták. Szerette, ha az egyébként hollófekete haja rendben van, ezért kéthetente járt a megszokott fodrászához, bár nem követte a trendet, eszébe nem jutott, hogy kopaszra vágassa a haját, inkább hosszan szerette. Most is vállig ért. Művészi külsőt kölcsönzött neki, amire az öltözködésével még rátett egy lapáttal. Farmer, színes ingek és pólók, nyakában összecsomózva egy sál, ezüst karkötő. És ő sem viselt zoknit.

Ahmeddel ellentétben Ali tömzsi volt, amolyan széle-hossza egy alkat. Testszerte dagadt rajta az izom, szőke volt, szürke szemét azonban szép, sötét pillák övezték, ha mosolygott, az arcán gödröcskék jelentek meg. Korábban sokáig együtt kellett élnie egy szemmel látható, leplezhetetlen, kisebb testi hibával: a jobb arcfelén egy élénkvörös tűzfolt éktelenkedett. Ezt később sikerült eltávolítani, de a maradványai – hegek, fehéres kis bőrfelületek – továbra sem tüntek el teljesen a fatalember arcáról. Az intelligensebbek próbálták leplezni a foltnak és nyomainak szóló érdeklődést, a bunkóbbak még rá is kérdeztek: mi ez az izé az arcodon? Ali azonban természetének megfelelően nyugodtan fogadta az érdeklődést és a lopott pillantásokat is. Sok lelki tusájába került ez azt követően, hogy kisgyerekként magára eszmélt, és kiderült számára, hogy ő kissé más, mint a többiek. Ez azonban, akárcsak bozontos szakálla, már a múlté volt. Ali nem adott annyira a külsejére, mint Ahmed. Semmi feltűnősködés. Farmer, póló, edzőcipő. Öltönyt még életében nem viselt. Amíg hórihorgas barátja kéthetente látogatta a fodrászt, ő naponta lenyomta a maga erősítő gyakorlatait a közeli edzőteremben és végigszaladt a villanyborotvával irigylésre méltóan formás koponyáján.

Szemmel látható volt, hogy a két fiatalember nagyon várta már a Doktor üzenetét és boldogok voltak, hogy végre akcióba léphetnek, bár a feladat nehézsége erősen meghökkentette őket. A feladat ugyanis így szólt:

– Kerítsetek hatalmatokba egy utasszállító repülőgépet és vigyétek Dzsalalabadba! A részletekkel még jelentkezem.

– Ezt majdnem lehetetlen megoldani, úgyhogy nagyon át kell gondolni, hogyan csináljuk – jelentette ki Ahmed. – A Hungair gépein, megjegyzem, más légi társaságokéin is, amennyire tudom, fegyveres őrök utaznak, éppen azért, hogy bármiféle ilyen akciót megelőzzenek.

A kétlapos rezsón idő közben lefőtt a kávé, amellyel a futárt kínálták. Ali kitöltötte egy csészébe és a csecsen kezébe adta.

– Lefegyverzitek őket – reagált a kifogásra Nurdin és belekóstolt a méregerős italba. – Jó kávét főztél – mosolygott Alira, majd folytatta: – Szerezzetek pisztolyt! Azé az előny, aki elsőnek lő. Adott esetben azok ti lesztek. Aztán pedig a repülőgép személyzete már azt fogja tenni, amit diktáltok neki... Persze, igaz, a becsekkolás és a beszállás között átvilágítanak, esetleg megmotoznak, éppen ezért találjatok valami módot rá, hogy mégis sikerüljön a pisztollyal feljutni egy utasszállítóra... Csak aztán arra vigyázz, testvér – fordult Ahmed felé –, hogy amikor belépsz a repülőgép ajtaján, be ne üsd a fejed, mert arra aztán még szükség lesz... A Doktor azt mondta, azért bíz meg ezzel a feladattal éppen benneteket, mert elég intelligensek vagytok hozzá, hogy kitaláljatok valami módot a fegyverek megszerzésére és a fedélzetre juttatására. Allah segítsége kísérje vállalkozásotokat! – rázott kezet a futár a két meghökkent fiatalemberrel, megköszönte a kávét és már távozni készült, amikor eszébe jutott még valami.

– Hogy el ne felejtsem, az utasításon kívül még ezt is hoztam – húzott elő az oldaltáskájából egy vastag borítékot és átnyújtotta Alinak.

– Mi van benne? – kérdezte az átvevő. Aztán mivel a futár válasz helyett csak mosolygott, feltépte a küldeményt.

A nagyalakú borítékban hat darab, banki papírszalaggal átfogott százas köteg világoszöld bankó sorakozott. Hatvanezer euró. Átváltva csaknem húszmillió forint.

– Nem kell vele elszámolnotok. Használjátok szükség szerint! – És ezzel a futár most már tényleg távozott.

Nurdinnak másnapra szólt a repülőjegye (Párizson és Tuniszon át Isztambulba, majd onnan Kabulba, az afgán fővárosból pedig gépkocsin tovább Dzsalalabadba – a nyomokat eltüntetendő mindig kerülő úton, több átszállással utazott). Maradt tehát még fél napja Budapesten. Ezt nem akarta kihasználatlanul hagyni. Előkapta a telefonját, kikereste belőle a magukat interneten kínáló örömlányok ajánlatait (annyi ilyen akadt, hogy nem volt könnyű választania közülük), és találomra felhívott egyet, aki a Lovag utcához közel, egy terézvárosi albérletben űzte az ipart.

Nem egészen háromnegyed óra múlva az ál-Szabó Nándor már túl is volt az első fordulón. Ezután beült egy eszpresszóba, megivott egy whiskyt és kütyüje képernyőjén hosszan keresett egy olyan szőke nőt (mert azokra bukott igazán), aki kellően fiatalnak látszott, és akiből kinézte, hogy hihetően fog tiltakozni az ellen, hogy a magáévá tegye. A hívott számon egy „fürge, mindent bevállaló csaj” (így hirdette magát) jelentkezett, aki Tündeként mutatkozott be. Először nyolcezer forintot kért szolgálataiért, de amikor a hívó kiejtéséből rájött, hogy a potenciális kliens külföldi, rögtön átváltott az ötven euróra, vagyis az eredeti taksa kétszeresére. Ehhez még hozzá kellett számítani a taxiköltséget is. (Tünde Budán, a szentéletű dervis, Gül Baba türbéje alatti utcában lakott, amit Allah futára kedvező jelnek tudott be.)

Az éjszaka ezek után elképzelése szerint alakult, másnap reggel pedig Szabó Nándor elutazott Budapestről. Párizsban alig két órát töltött a tranzitban és a török légitársaság járatával már repült is tovább Tuniszba, majd útját ott egy napra megszakítva – Isztambulba. Ha valamely ország valamely hatósága netán érdeklődött volna személye iránt, annak bizonyára feltűnt volna, hogy miért nem közvetlen járattal, hanem nagy kerülővel, két átszállással utazik valaki Budapestről Isztambulba. Ez a puhatolózás azonban már a tunéziai fővárosban elakadt volna. Ott ugyanis nyoma veszett Szabó Nándornak, aki magyar útlevelét áttette a másik zsebébe és elővette a jordániai passzusát, amelybe a népes bazárban, a szúk-ban felkeresett „szakember” tíz perc alatt belevarázsolta a „belépett” bélyegzőt. Így aztán a következő napon, az ország elhagyásakor a tuniszi repülőtéren az útlevél-ellenőrző közegnek nem kellett azon csodálkoznia, hogyan hagyhatja el az országot egy olyan személy, aki előzőleg nem is érkezett meg oda.