A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Chelle Bliss: Mend, 2018

Fordította

FARKAS MELINDA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Gyógyító szerelem, 2018

Copyright © 2018. MEND by Chelle Bliss

Hungarian translation © Farkas Melinda

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Huszti Gergely

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN: 978-615-5929-40-3

PROLÓGUS

A földön térdelek, kezem ökölbe szorul, ujjaim belesajdulnak a fájdalomba. Minden elhomályosul a szavaitól.

– Nem mehetsz el.

Az ágyam szélén ül, arcát a kezébe temeti, könnyei a farmeremre potyognak.

– Az apám már hetekkel ezelőtt megkapta a parancsot, de nekem csak ma este szólt. Holnap elmegyünk, Jack – mondja elhaló hangon.

Nagyot nyelve próbálom feldolgozni a hallottakat, bár nem akarok hinni a fülemnek.

– Holnap? – a rettegés a csontjaimig hatol. – Nem hagyhatsz itt!

– Muszáj – néz rám némán könyörögve, bocsánatkérőn.

Letörlöm az arcát, közben azt kívánom, bárcsak elfuthatnánk az életünk elől.

– Talán maradhatnál… velem.

Az nem lehet, hogy kisétál az életemből. Már majdnem sikerült megszabadulnunk az apjától, csak kilenc hónap van az érettségiig.

Rázza a fejét, már csak suttogni tud.

– Nem lehet – remeg meg az ajka, miközben összeszorítja a szemét. – Nem tudom, mi lesz velem nélküled.

– Beszélek anyáddal. Ő tudja, hogy szeretjük egymást, Evie.

A torkom egyre szűkül. Fulladozom már a gondolattól is, hogy nem lesz velem. Evie mondani akar valamit, de közbevágok.

– Ne add fel!

Megfogom a kezét, puha bőrét simogatom, tekintetében egy szikrányi reményt keresek.

– Apám sose menne bele. Ezt te is tudod.

Megszorongatom. Képtelen vagyok elhinni, hogy csak a ma este maradt nekünk.

– Kell, hogy legyen megoldás.

– El kell mennem, de csak egy évig leszek távol – súgja lágyan, alig bír a szemembe nézni. – Utána visszajövök.

– Nem tudok annyit várni. Minden hétvégén meglátogatlak.

– Jack – mondja, és elfordítja könnyektől csillogó arcát. – Németországba megyünk.

Mintha mellbe vágtak volna, majdnem hátrazuhanok.

– Németországba?

Az apja egy másik kontinensre viszi, a világ túlsó felére. Ez az egész csakis miattam van. Azóta gyűlöl, hogy megtudta, találkozgatunk.

– Egy éven belül leérettségizem, és örökre együtt leszünk.

Az nem lehet, hogy ennyi volt. Terveink voltak… közös jövőt akartunk.

– Visszajövök hozzád – ígéri, kezét a kézfejemre teszi, én megfogom az arcát, és mélyen belenézek a kék szempárba.

Ő a mindenem.

Minden egyes részletre emlékezni akarok. A kéklő tekintetére, ami pont olyan, akár az ég, amikor a Nap egy nyári estén eléri a horizontot. A szőke hajában megbúvó barna tincsekre, amiket a napfény vörösesre fest. A selymesen ujjam köré tekeredő fürtökre. A jobb szeme sarkában lévő apró pettyekre, melyek a göncölszekér formájára emlékeztetnek. Nincs nála szebb lény a Földön.

Evie már a részemmé vált.

Ő a másik felem.

Ha felébredek, ő jut eszembe, és rá gondolok, mielőtt lehunyom a szemem este. Összeszorul a mellkasom, ha elképzelem, hogy nem láthatom.

És ha elmegy, mi marad?

Hogy lehetnénk együtt úgy, hogy két, egymástól távoli országban élünk?

Amióta az eszemet tudom, Evie a párom. Olyan nekem, mint az éltető levegő.

Az életnél is jobban szeretem ezt a lányt.

– Mennyi időnk van még?

Evie arca a tenyerembe simul.

– Apám egy órát adott a búcsúzkodásra. Anyám nélkül még ennyi se lenne, hisz tudod, milyen.

– Ez nem búcsú, Evie. Képtelen lennék búcsút venni tőled. Megígérem, hogy látjuk még egymást.

– Örökké szeretni foglak, Jack. Visszajövök hozzád. Hamarabb, mint hogy hiányozni kezdenék.

Máris hiányzik, pedig még itt van előttem. Fogalmam sincs, hogy fogom kibírni. Hogy engedhetném el? Rettegek, hogy ha kilép az ajtón, soha többé nem látom.

– Bármeddig várok rád, Evie. Mindig szeretni foglak. Az a fontos, hogy visszagyere hozzám. Nem számít, mikor. Várni foglak.

– Hidd el, visszajövök.

Evie kétségbeesetten omlik a karomba. Szüksége van az érintésre, ahogy nekem is. Erősen szorítjuk egymást, alig kapok levegőt, de nem számít. Semmi más nem érdekel, csak az, hogy maradjon.

Evie az enyém.

Nem akarom elengedni.

Így nem.

Azelőtt nem, hogy befejeznénk az iskolát.

Terveink vannak.

Közös álmaink.

Mélyen magamba szívom hajának eperillatát, bevésem ezt is az emlékezetembe. Nem mintha valaha képes lennék bármit is elfelejteni az én Evie babámmal kapcsolatban. Ő egyszerűen feledhetetlen.

– Nem akarok sírni többé – súgja a fülembe, ujjai a hajamba túrnak, puha ajkai a számra szorulnak, pont olyan kétségbeesetten, ahogy én is érzem magam.

Ledőlünk az ágyra, lerúgom a cipőm, és lehámozom a pólómat is. Éreznem kell a bőrét! Nem akarok arra gondolni, hogy talán ez az utolsó ölelés, az utolsó csók, hogy talán most utoljára lehet az enyém.

– Istenem! Szeretlek, Evie!

– Én is szeretlek, Jack – rebegi, miközben testünk szorosan egymáshoz simul.

JACK

Hat évvel később

Fuldoklás.

Ez a szó illik legjobban arra,S amit érzek. Miközben Evie-t nézem, az első barátnőmet, az egyetlen lányt, akit szerettem, mintha erős kezek szorítanák a torkom, úgy érzem, mindjárt megfulladok.

– Hahó! – jelenik meg kishúgom, Myra, majd jól oldalba bök, mert nem mozdulok. – Jól vagy?

– Nem.

Evie hajába belekap a szél, a szokatlanul meleg fuvallatok a vállát nyaldossák. A férfiasságom azonnal felélénkül, mintha csak egy izgató álomból ébredtem volna. Evie nevet, a hasát fogja, és egy fickóval beszélget, akit még sosem láttam.

Szeretnék odafutni hozzá, a vállamra kapni őt, és megmutatni az egész városnak, hogy Evie az enyém, de képtelen vagyok megmozdulni a döbbenettől.

A hosszú lábait nézem, és újraélem az utolsó alkalmat, amikor a derekam köré tekeredtek. Az utolsó szeretkezés. Fejemben újra felcsendülnek az ígéretek. „Szeretlek, Jack… Visszajövök hozzád.” Most is tökéletesen tisztán hallom a hangját.

Myra lép egyet, kezéből a vattacukor a porba hullik.

– A francba – sziszegi, amikor ő is megpillantja Evie-t.

– Vigyázz a szádra!

– Az nem… – hangja elcsuklik, mintha kísértetet látna.

Lenyelem a torkomban éktelenkedő gombócot, de így is alig kapok levegőt.

– De.

– Jézusom.

Myra elém áll, meglöki a mellkasom, hogy rá figyeljek, de hiába. Kezébe veszi az arcom, így éri el, hogy a szemébe nézzek.

– Mit akarsz tenni? Szeretnéd, hogy jól seggbe rúgjam?

– Myra – fejtem le a kezét az arcomról, és Evie felé pillantok. – Ne csinálj jelenetet.

Myra csupán százötvenhét centi magas, de úgy mozog, akár egy hátvéd az amerikai fociban. Már kiskorában is úgy járkált a házban, hogy szánt szándékkal nekiment a dolgoknak, csak hogy lássa, hogyan törnek ripityára. Most tizenhat éves, de nem változott semmit.

Keresztbe font karral áll, és ráncolja a homlokát.

– Én sosem csinálok jelenetet, de érted megtenném – vág vissza, és Evie irányába mutat az ujjával. – Pláne, ha róla van szó.

– Ami történt, az csak Evie-re és rám tartozik – próbálom lenyugtatni, mielőtt Myra agya elborulna. – Anyus nagyon mérges lesz, ha bajba kerülsz.

– Nem érdekel. Van, amikor nem számítanak a következmények.

Egyenesen a szemébe nézek, és megszorítom a vállát.

– Semmit sem csinálsz, semmit sem mondasz, érted? Különben foglak, és egészen hazáig cipellek a hátamon.

A mahagóni szempár megvillan a napfényben, mielőtt a húgom felém lépne, és egyenesen az arcomba fröcsögne.

– Nem mered – sziszegi, akár egy vérbeli tinédzser.

Előrehajolok, és suttogva válaszolok, hogy senki más ne hallhassa.

– Dehogynem. Menj, keresd meg a barátaidat, és felejtsd el, hogy láttad őt.

Myra mondani akar valamit, látom, hogy ott van a nyelve hegyén.

– Jó. De…

– Nincs de. Menj, és most az egyszer csináld azt, amit mondtam. Ülj fel valamire.

Myra arcára mosoly ül ki, szemöldöke a magasba szökik.

– Bármire?

A meggondolatlan szóhasználatot máris megbánom.

– Csak menj már, Myra! Ahelyett, hogy az idegeimen táncolsz, inkább menj, és szórakozz egy kicsit!

– Tizenhat vagyok, Jack – böki meg a mellkasom csontos ujjával. – Már nem te irányítasz! – csillámosra mázolt körmeivel fájdalmasan a húsomba vág.

Mintha eddig másként lett volna! Pedig mindent megtettem azért, hogy ne kerüljön bajba. Ahogy Myra mellei megnőttek, minden fiú magának akarta. Én szépen elmagyaráztam nekik, hogy ha egy ujjal is hozzáérnek, eltöröm a csontjaikat. A fenyegetés egyelőre úgy tűnik, bevált.

– Mennyibe kerül, hogy végre lelépj?

Elegem van belőle, és az egyetlen dolog, amivel hatni tudok rá, az a pénz.

Megdörzsöli az állát, mintha gondolkodna, pedig mindketten tudjuk, hogy mekkora összeget mond majd.

– Hm. Száz dolcsi – kunkorodik mosolyra a szája széle, azt hiszi, legyőzött, pedig kétszer ennyit is kifizettem volna, csak hogy magamra hagyjon.

Előhúzok egy köteg pénzt a zsebemből, lefejtek róla egy százast, és meglebegtetem az orra előtt.

– Egy óráig ne is lássalak! És nehogy Evie közelébe merészkedj! Szívódj fel, Myra. Felfogtad?

Szalutál, majd kikapja a kezemből a pénzt, és belegyömöszöli a melltartójába.

– Egy óra. Ha több kell, fizetni fogsz – mondja, majd sarkon fordul, és a vattacukros kocsi felé masírozik, miközben félrerúgja a korábban leejtett édességet.

Végre visszatérhetek Evie-hez. A fickó átkarolja a derekát, súg neki valamit, Evie a vállát fogja, és nevet. A kezem újra ökölbe szorul.

Azóta szeretem, hogy belépett az osztályterembe nyolcadikban. Nirvana póló és egy szakadt farmer volt rajta, amitől csak még inkább belehabarodtam.

Most úgy harminc centire áll tőlem, magasabb és nőiesebb, és még mindig megdobogtatja a szívem.

A fickó körbeforgatja. Hat év után ez az első alkalom, hogy láthatom az arcát. A tüdőmben maradt kevéske levegő azonnal elillan, minden izmom megfeszül, teljesen ledermedek. Muszáj beszélnem vele, semmi más nem számít. Mint egy robot, úgy indulok meg felé.

Egy újabb fordulat a fickó karjában, Evie tekintete rám talál. Igéző kék szeme elkerekedik, miközben figyeli, ahogy közelítek.

Minden egyes lépés egyre gyorsabb, könnyedén szelem át a tömeget.

Kiszabadítja magát az ölelésből, eltolja magától a fickó vállait. Úgy tűnik, hogy mindjárt hozzám rohan, a nyakamba ugrik, mert neki is annyira hiányoztam, mint ő nekem, de amint a lába földet ér…

Evie az ellentétes irányba szalad.

A nyomában vagyok, de a tömeg egyre sűrűbb, összezár előttem, mintha távol akarna tartani tőle.

– Evie! Várj! – nyúlok utána, bár túlságosan messze van.

Már az érintés gondolatától is bizseregni kezdek.

Evie hátrapillant, arca könnyes, már nem mosolyog. Teste továbbra is távolodik tőlem, de a tekintete nem ereszt.

– Evie! – kérlelem, hogy álljon meg, de hiába.

Látom, mi következik, és tudom, hogy semmit sem tehetek ellene. Túl gyorsan fut, hiába is figyelmeztetném. Evie belecsapódik az egyik felvonuló platós autóba, teste hátrahanyatlik, majd a fűre zuhan.

Azonnal körbeveszik, de én nem akarom, hogy bárki hozzáérjen… rajtam kívül. Eltolom a bámészkodókat az útból, egyre közelebb furakodom, míg végre a mozdulatlan test elé nem érek.

Elvesztette az eszméletét.

– Hátrébb, emberek! – csinálok helyet körülötte, majd letérdelek mellé.

Bár nincs magánál, a fején lévő sebből vér szivárog, mégis ő a legszebb nő, akit valaha láttam.

– Evie… – súgom rekedten, és mindent megadnék azért, ha rám nézne.

A szívem a torkomban zakatol olyan erővel, hogy talán a körülöttem lévők is hallják a dübörgést. Nedves arcát finoman megpaskolom a kézfejemmel.

– Evie, ébredj. Kérlek, ébredj fel a kedvemért, szerelmem!

EVIE

A sötétség jó. Meleg, megnyugtató. Minden, ami tönkrement, hirtelen köddé vált.

– Evie!

Hangja éles, mint a kés. Minden seb, amit olyan mérhetetlen erővel próbáltam begyógyítani, újra felnyílik. Arra, hogy újra látom őt, nem voltam felkészülve.

Képtelen vagyok kinyitni a szemem, hogy lássam. Még nem. Itt akarok maradni a semmiben, ahol nem kell találkoznom a férfival, aki összetörte a szívem.

Jack azt ígérte, megvár, és örökké szeretni fog. Hazudott. Minden egyes szava hazugság volt.

Lüktet a fejem, a világ forog, mintha jól becsíptem volna. A hangok egyre erősebbek, majd újra eltompulnak körülöttem.

– Evie, ébredj – kérlel Jack, és megérinti az arcom.

Minden egyes szőrszálam az égnek áll, libabőrös leszek pont úgy, mint régen, amikor együtt voltunk.

– Nem kellene mentőt hívni? – kérdi egy nő a távolból.

– Nem – mordul rá Jack pont olyan birtokló hangon, mint amikor gyerekkorunkban kinyilvánította, hogy az övé vagyok.

Én nem vagyok Jacké. Már nem.

Atya ég! Nekem befellegzett!

Amint a szemébe néztem, tudtam, hogy menekülnöm kell. Azok után, ami történt, képtelenség, hogy találkozzunk. Nem az volt a baj, hogy elfutottam, hanem az, hogy nem tudtam megállni, és hátrapillantottam, hogy még egyszer lássam azt a szépséges arcot. Az arcot, ami hat éven át kísértett álmaimban.

Nem fekhetek itt örökké, Jack pedig úgysem megy el. Nincs mit tenni, muszáj szembenéznem vele.

Lassan, pislogva nyitom ki a szemem, hogy megszokjam a napfényt.

– Jack – rebegem halkan.

Ki kell mondanom a nevet, ami oly sok örömöt és fájdalmat okozott. A nevet, amit hiába is akarnék elfelejteni.

– Evie – mosolyog rám, megkönnyebbülten sóhajt, majd mikor megpróbálok felülni, lágyan visszanyom a földre. – Ne mozogj! – arca kedves, tekintete az enyémet keresi. – Jól vagy?

Elfordítom a fejem. Túlságosan fáj látnom őt.

– Jól vagyok.

Füllentek, mert legbelül millió darabra törtem. Emlékszem, úgy nézett rám, mintha én lennék az egyetlen nő a világon. Persze, ez sem volt igaz. Ez is csak átverés volt. Számára semmit sem jelentett a fogadalmunk. A tettei már rég alátámasztották ezt, de mégis, most, hogy itt vagyok mellette, minden érzés és emlék újra a felszínre tör.

„Szeretlek, Evie. Ez nem búcsúzás…”

Azt hittem, örökké szeretni fog, de nem sokkal azután, hogy elutaztam, tovább lépett. A szívem szétszakadt, hatalmas lyuk tátongott a helyén. Jack darabokra tört engem és mindent, amit a szerelemről hittem.

Tönkretett.

Elhagyott.

Keze végigkúszik az oldalamon, a sortom derekánál megáll. Érintése ismerős, nem kellene, hogy feltüzeljen, mégis megtörténik. Elfog a rémület.

– Biztos? Mozgasd a lábujjaidat.

– Jól vagyok, Jack.

Kissé megszorít, de nem érdekel. Eltolom magamtól, a kezem pár pillanatra elidőz a mellkasán.

Édes Istenem!

Micsoda férfi!

Még ennyi év után is képes levenni a lábamról. Nem volna szabad, de nem tehetek róla. Hat év hosszú idő. Ennyi ideje nem láttam Jacket, akit szerettem. Ha őszinte akarok lenni, még mindig nem vagyok túl rajta.

Az arca nem változott. Minden apró részletre emlékszem, még arra a tökéletes kis mélyedésre is a felső ajkán, ami csábos m-betűt formál. Az orra még mindig egyenes és szimmetrikus, pedig oly sokszor láttam, hogy megütötték az arcát. Éles álla és magas arccsontja talán hangsúlyosabb lett, de a kék, átható tekintete most is rabul ejt.

Jack hátradől, pólója elszakad. Egy férfias sztriptízszámra emlékeztet a jelenet, ahogy áthúzza fején a pólót. Esetlenül tátva marad a szám, képtelen vagyok megszólalni. Úgy viselkedem, mintha nem láttam volna még meztelen férfi felsőtestet.

Egek!

Pislogok párat, de nem tudom levenni róla a szemem. Jack minden ízében tökéletes, leszámítva, hogy hazudott nekem. Ahogy megmozdul, duzzadó, lebarnult izmain megcsillan a fény. A látványtól újra az az egykori tinilány leszek.

Nagy nehezen feltápászkodom, de megszédülök. Nem tudom, hogy a balesetem, vagy a kéjvágy okozza-e. Talán mindkettő.

Jack időben elkapja a karom, szakadt pólóját a fejemhez szorítja. Mint valami szuperhős, aki megmenti a bajba jutott hősnőt. Csakhogy én már nem vagyok az ő hősnője.

– Tartsd ezt a sebeden, én majd viszlek.

Bambán bámulom.

Másra nem vagyok képes.

Jack itt van, és segíteni próbál, mintha még érdekelném. Az, hogy mellette állok, teljesen hihetetlen. Ha nem érint meg, biztos, hogy álomnak gondolnám. Nem számít, mennyire fáj, mert nagyon régóta vágyom erre.

Felemel, testünk összeér, nem kapok levegőt. A mellkasához szorít. Ahhoz a kőkemény izomzathoz, amiről képtelen vagyok levenni a szemem.

– Nyugalom – mondja.

Mintha ez lehetséges lenne.

Az érzékeim túlhajszoltak, a testem hozzá simul, a bőröm bizseregni kezd.

Végem van!

Sosem fogom megérteni, hogy lehet rám ilyen hatással. Ezer éve győzködöm magam, próbálom valóssá tenni, hogy gyűlölöm, pedig ez egyáltalán nem igaz. Egyetlen perc a karjaiban, és tagadhatatlan, hogy még mindig szerelmes vagyok. Sosem szűntem meg szeretni őt. Zihálok, alig kapok levegőt, zsong a fejem.

Jack az álla alá nyomja a fejem, miközben a parkoló felé lépdel.

– Vigyázok rád, Evie – ígéri.

Ezt már hallottam.

Kába vagyok. A karjaiban lenni olyan, mintha hazatérnék. Nyugalom tölt el. Kedvessége, az, hogy erősen tart mindent elfeledtet. Beleolvadnék a testébe, itt maradnék mindörökre. Melegség, biztonság. Ezt érzem a karjai között.

Mi van velem?

Alig öt perce vagyok mellette, és máris minden megszegett ígéretét elfelejtettem.

Még csak bocsánatot sem kért.

Egyszer csak nem írt többé, és nem is gondolt rám, majd szép sorban megfektette az összes lányt a Ridge Hollow Gimiben.

Renee, a legjobb barátnőm minden mocskos részletet elmesélt, bár én nem akartam hallani. Egy idő után már nem is beszéltem vele, mert nem akartam, hogy emlékeztessen arra, amit örökre elvesztettem.

Jack előrehajol, hasának minden izma az oldalamhoz simul. Leültet egy teherautó platójára, én pedig elnyomom magamban az ösztönösen kikívánkozó, vágyakozó sóhajt.

– Hagy nézzem meg a fejed – fordítja finoman oldalra az arcom.

A távolban fordul egyet az óriáskerék, az utasok lelkesen sikongatnak, ahogy minden porcikám Jack közelében.

Árulók.

– Evie! – fut hozzánk Evan, tekintete Jack és köztem cikázik.

Hála az égnek! Evan!

Jack miatt meg is feledkeztem róla. Most már biztos, hogy én vagyok a világ legrosszabb barátja.

– Ő ki? – kérdezi Jack, a hangjából sejthető, hogy nincs elragadtatva.

– Evan – zárom rövidre a kérdést.

Jacknek semmi köze hozzám. Azzal, hogy elengedett, lemondott rólam, és már nincs joga ahhoz, hogy az életem legintimebb részeiről is tudjon.

Biztosan azt gondolja, hogy Evannel egy párt alkotunk, hiszen úgy morog, mint egy támadásra kész medve. Apró mosolyféle akar felvillanni az arcomon, de leküzdöm ezt is. Jack féltékeny! Nagyon helyes. Megérdemli azok után, ahogy bánt velem.

– Te meg ki a fene vagy? – förmed rá Evan Jackre úgy, mintha én itt se lennék.

– Jack vagyok – mordul vissza Jack, de nem veszi le rólam a szemét. Átható tekintetétől szinte összeroppanok.

Némán, kérlelő pillantással fordulok Evan felé. Ő mindent tud Jackről, a múltunkról, és arról, hogy összetörte a szívem.

Evan vállon löki Jacket.

– Majd én.

Jack nem mozdul.

– Majd én – morogja válaszul.

Evan nem adja fel, újra megpróbálja félreállítani Jacket, de hiába. Hasztalan próbálkozik.

O-ó!

Ebből három másodperc múlva igazi katasztrófa lesz.

Félreértés ne essék: Evan is elég erős, jó pár menetet tudnának lenyomni, mielőtt valamelyikük feladná, vagy kiütné a másikat.

Ha Evan nem lenne meleg, biztosan belehabarodtam volna, amikor találkoztunk. Sőt, talán így is volt egészen addig, amíg tiszta vizet nem öntött a pohárba, és meg nem tudtam, hogy ő a másik kapura játszik. Milyen kár! Pedig eszméletlenül jóképű, és csupa izom. Na persze, nem annyira, mint Jack, de azért nem kell szégyenkeznie.

Jack ujjai megállás nélkül barbálnak a tincseim között, óvatosan tapogatja a valószínűleg még mindig vérző sebet, hiszen érezhetően egyre nedvesebb a hajam.

Jack megemeli az állam. Muszáj a szemébe néznem.

– Szükséged lesz pár öltésre – mondja, mintha Evan nem is létezne. – Elviszlek Dr. Carlyle-hoz.

Evanre pillantok, hátha kisegít.

– Evan majd elvisz.

Evan kihúzza magát, összefonja a karját maga előtt, így próbálja kihangsúlyozni férfiasságát.

– Ő már nem a tiéd, Jack. Ez nem a te ügyed. Én viszem orvoshoz.

Hálás, de kissé szomorkás mosollyal köszönöm meg Evannek, hogy segíteni próbál, hiszen tudom, hogy Jack nem adja fel ilyen könnyen.

– Evie mindig is az én ügyem lesz – szögezi le Jack, és közelebb lép Evanhez.

Jaj, ne!

– Évekkel ezelőtt elveszítetted minden jogodat, Jack – indul meg Evan is, már egy karnyújtásnyi távolság sincs köztük.

– És maga volt a pokol! – emeli meg a hangját Jack.

Ez egyre rosszabb. Felpattanok, közéjük ugrom, mint egy élő pajzs, bár fele akkora sem vagyok, mint ők, és borzasztóan szédülök.

– Fiúk! Nyugodjatok meg!

Tenyerem a két kidolgozott mellkasra teszem, így próbálom távol tartani őket egymástól. Zavartan mosolyogva nézek rájuk. Jack izzó tekintete szinte felnyársal. Nem akarom, hogy verekedés legyen belőle.

– Jack. Köszönöm, hogy segítettél.

Jack kissé megenyhül, végre rám néz.

– Nagyon szívesen, Evie.

Szívem fájdalmasan dobban. Micsoda szépség! Nem szabad elfelejtenem, hogy ő már nem az enyém.

Hiszen megbántott.

– Az ajánlatod nagylelkű, de Evannel vagyok itt. Ez már nem a te dolgod.

Ujjaim belemélyednek a mellkasába, a kidolgozott izmok érintése túlságosan ínycsiklandó.

Evan végszóra karolja át a derekamat, és elhúz Jacktől. Keze a csípőmön pihen, mintha hozzá tartoznék.

– Majd én elintézem, haver. Miért nem segítesz inkább valaki olyannak, akinek nincs kifogása ellene?

Könyökkel megbököm Evant.

– Elég – súgom neki, de már késő.

– Mondd még egyszer – sziszegi Jack, miközben megindul felénk.

Erőteljesen megtaszajtom a mellkasát.

– Csak menj! Kérlek.

– Hát ezt akarod? – néz rám Jack döbbenten, mintha legalábbis kinőtt volna egy második fejem.

Látom rajta, hogy megbántották a szavaim. Mindenkinél jobban ismerem az arcát, mégsem hiszem el, hogy meglepődik azok után, ami történt.

– Igen – próbálom a lehető legmeggyőzőbben előadni a nyilvánvaló hazugságot, miközben a földbe gyökerezik a lábam. Evan merev pénisze bökdös hátulról, és pontosan tudom, hogy nem én vagyok az, aki felkeltette az érdeklődését.

Evannek bejön Jack. Persze, ki ne gondolná azt, hogy Jack maga a főnyeremény? Persze, ha nem számítjuk azt, hogy mekkora seggfej.

Bárcsak másként alakultak volna a dolgok! Bárcsak megvárt volna! Én komolyan gondoltam, amit mondtam, mikor el kellett mennem Ridge Hollow-ból. Senki mást nem szerettem azóta sem.

Jack homloka összeráncolódik, egy pillanatra olyan érzésem van, mintha olvasna a gondolataimban.

– Legyen – mondja végül.

– Tessék – nyújtom felé a véremmel átitatott pólóját.

– Tartsd meg – rázza meg a fejét, miközben megnyalja az alsó ajkát. Vajon még mindig olyan édes a szája, mint régen? – Viszlát, Evie bébi – köszön el végül, és az önelégült mosolyból pontosan tudom, hogy rajtakapott. Így szólított régen, milliószor hallottam már, de most megtorpanok a hallatán.

– Viszlát – rebegem, és gyorsan hátat fordítok neki.

Ha még egy percig nézem, még a nyakába ugrom, és megcsókolom az ajkakat, melyekről oly régóta álmodozom.

– Ne nézz vissza – súgja Evan, miután egy kissé távolabbra kerültünk.

– Nem fogok.

Színpadias mozdulattal karolja át a vállam, közelebb hajolva színleli a vonzalmat egészen addig, amíg a parkolóhoz nem érünk.

– Jack nagyon dögös.

– Igen. Tudom – nevetem el magam, és összerezzenek. Evan suttogása csiklandozza a fülemet, ami éles fájdalmat okoz. – Éreztem, mennyire tetszik neked – incselkedem, és próbálok nem foglalkozni a hasogató fejemmel.

– Muszáj volt mögéd bújnom. Egyszerűen nem tudtam leplezni, Evie.

– Gondoltam, hogy ezért álltál mögém, főleg akkor, amikor éreztem, ahogy hozzám bökődik a lelkesedésed. Jack egyértelműen a te zsánered.

– Ő a te zsánered – húz közelebb Evan, és kuncogva nyom egy puszit a fejemre. – Jaj! Ne haragudj! – ugrik el hirtelen, amikor eszébe jut, és meglátja a sebem. – Elég mély vágás. Elviszlek a dokihoz.

– Csak ne Carlyle-hoz. Vigyél inkább a Hunter sürgősségijére.

– Miért ne Carlyle-hoz?

– Mert Jack ott fog keresni.

– Gondolod?

– Tudom – azzal felmászom Evan robogójára, és megpaskolom az ülést előttem. – Eszedbe ne jusson, Evan!

– Sose tennék ilyet veled, Evie! – vigyorog rám a válla fölött, miközben beül a kormány mögé. – De a pólóját nekem adod, ha végeztünk?

– Ööö… nem – azzal begyűröm a véremmel és Jack illatával átitatott pólót a farzsebembe. – Menjünk, nehogy utánunk jöjjön – csattanok fel idegesen, mert szeretnék minél előbb eltűnni innen.

El kell menekülnöm Jack csábító jelenlététől. Ha közel vagyok hozzá, veszélybe kerül a szívem.

– Nem tudom, jó ötlet-e robogózni azután, hogy ilyen csúnyán beütötted a fejed.

– Jól vagyok, Evan. Csak vezess, és vigyél már el végre innen!

Becsukott szemmel karolom át a derekát, nehogy lopott pillantást vessek Jackre.

Ha csak egy pillanatra is, de azért megengedek magamnak annyit, hogy azt képzeljem, Jack az, akibe kapaszkodom éppen.