A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lia Louis: Somewhere Close To Happy, 2019

Fordította

KÖVESDI MIKLÓS GÁBOR

Somewhere Close To Happy

Copyright © 2019 by Lia Louis

All rights reserved.

Translation copyright © 2019, by Kövesdi Miklós Gábor

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN: 978-615-6013-13-2

Első fejezet

– Most telefonáltak. Egy perc és itt van.

– Egy perc. Ó, istenem, hallod ezt, Lizzie? Egy perc, és Chris itt van.

– Igen, de…

– Basszus. Basszus. A picsába. Istenem.

– Priscilla…

– Nem kapok levegőt! Szó szerint nem kapok levegőt. Minden kész? Mármint tényleg? Hol az ötven nagy lufi? A tavaszi tekercsek miért nincsenek még az asztalon? Megmondtam Perrynek, hogy tegye ki őket, de biztosan csajozik valahol…

– Priscilla, kérlek! Nyugodj meg!

A legjobb barátnőm elhallgat, bólint, a karomra támaszkodik, mint két mankóra, és rózsaszín, csillámló ajkát összepréselve nagy levegőt vesz. Vendégek haladnak el mellettünk a nappali felé tartva, fényes cipőjük csoszogva kopog az alattunk lévő tölgyfa parkettán.

– Ne haragudj, Lizzie! – mondja. – Csak be vagyok tojva. Oltárira be vagyok tojva.

– Tudom, P, de fölösleges – nyugtatgatom. – Nézz körül! Minden kész, minden tökéletes. Kezdődhet a parti. Már csak Chris hiányzik.

Priscilla idegesen mosolyog, és megszorítja a karomat.

– Istenem – fújja ki a levegőt. – El se tudod képzelni, milyen gyomoridegem van most.

Szeretném megmondani, hogy dehogynem. Dehogynem, nekem is gyomoridegem van, bár olyan okból, amit el sem hinne; ez az ok a kardigánom zsebében csücsül, és egyre jobban nyomja a combomat.

– Őszintén szólva, legyél is betojva – mondja a bátyám. Mellettem áll, szokás szerint fölém tornyosul, lapátnyi kezében műanyag pohárban sört szorongat.

Csúnyán nézek rá.

– Mi van? – kérdi vállat vonva. – Csak mondom, a srác nem is akart bulit. Lehet, hogy bejön, és azzal a lendülettel kifordul az ajtón. Különben is – tette hozzá somolyogva –, a nyuggerek már nem szeretik a nagy felhajtást, nincs igazam?

Priscilla mogorván néz Nathanre, de az ő ajkán is halvány mosoly bujkál.

– Na tessék, megint kibújt belőled a kornáci.

Nathan szokásához híven harsányan felkacag, és megvonja a vállát.

– Na csak azt mondom, hogy még én is tudom, hogy a vőlegényed nem rajong a meglepetésbulikért, és…

Nathan elharapta a mondatot, mert Katie a könyökével oldalba bökve beléfojtotta a szót.

– Hallgass már te tökfej! – szidja meg, és belekapaszkodik Nathan karjába, amely olyan, mint egy fatörzs Katie apró, karcsú kezei között. Fáradtan Priscillára mosolyog. – Ne is törődj az idióta férjemmel! Chris oda lesz érte! Ugye?

– Csak vicceltem – nevet Nathan. – Jaj, ne már, P is tudja, hogy vicceltem, ugye, P?

Priscilla erőltetett mosollyal felemeli a középső ujját.

– Megérdemeltem – vigyorog Nathan, de a szavait elnyomja Sunyi Perry Keilson – a parti megszervezésének önjelölt esze –, aki pirospozsgás arccal, fehér fogakkal, és akut nőgyűlölettel megjelenik az ajtóban, és így kiált:

– Helyünkre, helyünkre! Az est sztárja épp leparkol.

Erre elszabadul a pokol.

Vendégek özönlenek elő Priscilla és Chris házának minden szögletéből, sokkal több, mint ahányra számítottam. Nem ez az első parti a legjobb barátnőm házában – amit mintha egyenesen vacsorapartikra terveztek volna fehér falaival, magas mennyezetével, és a Pinterest-precízen, a legjobb helyeken elhelyezett virág- és gyertyatartókkal –, de még sosem láttam ennyi embert összepréselődni ebben a helyiségben. Tömegesen sietnek be a konyhából, összepréselődnek az étkezőben, bebotladoznak a belső udvarról, kacarásznak, beszélgetnek, ital lötyög a kezükben. A vendégek éppoly makulátlanok, mint a dekoráció. Hullámzó, csillogó frizurák csücsülnek szépen a fejeken, elegáns lábak erdeje suhan olyan elegáns magas sarkú cipőkben, amikben én úgy néznék ki, mint egy szorulásos troll, a férfiakon pedig karcsú, borotvaélesre vasalt öltönyöket látni, bármerre néz az ember. Első ránézésre látszik rajtam, hogy lóhalálában érkeztem ide. Gyűrött a ruhám, reggel a késéstől pánikba esve csak úgy lekaptam a vasalandó kupac tetejéről. A sminkemet pedig már rég lemosta az izzadság a nap során, amit a levegőtlen irodában töltöttem a hajlatait hajszárítózó főnökömmel.

Itt se kéne lennem. Nem úgy készültem, hogy ma este valaki ötvenedik születésnapját fogom ünnepelni. De arra a levélre sem készültem fel, amit munkából jövet kaptam, és miután felbontottam, elfogott a vágy, hogy bárhol legyek, csak ne egyedül a lakásomban, a borítékban éktelenkedő írással. Próbáltam. Tényleg. Teát főztem, felvettem a pizsamámat, fogtam a telefont, hogy kínai kaját rendeljek, próbáltam mindent úgy csinálni, ahogy minden péntek este. De rosszullét fogott el. Képtelem voltam tárcsázni, vagy nyelni, vagy akár csak gondolkozni, így hát járkáltam inkább. Járkáltam és járkáltam – mint amikor életbevágó híreket vársz –, tövig rágtam a körmömet, és egész idő alatt a szoba túlsó végében heverő levelet néztem, mintha bomba lenne, ami bármikor felrobbanhat, mintha valaki azt lesné, mikor dőlök be a hülye viccének. Nem bírtam otthon maradni. El kellett jönnöm, eljönni Priscillához. Mert ő majd megvilágítja, logikus magyarázatot talál a dologra. Priscillát semmi nem rázza meg. 80 százalék acél a csaj.

– Mindig is szerettem a meglepetésbulikat – morfondírozik a bátyám, miközben egymás mellett fészkelődünk a vendégsereg végén. Tömött sorokban állunk Priscilla és Chris nappalijában, mint a küzdőtéren összepréselődött koncertlátogatók. – A puszta gondolatot, hogy miattam stresszelnek és sorakoznak a tömegek…

– Tömegek – nevetek.

– Miért?

– Semmi – vonok vállat. – Csak érted… tömegek. Kicsit merész kijelentés.

Nathan kidülleszti a mellét, és biccent egyet.

– Egy egyszerű ingatlanoshoz képest.

Katie nevet, Nathan röhögve szólásra nyitja a száját, de összenyomnak minket az egyre csak gyülekező vendégek, és elszalasztja a pillanatot. Most egymás mellett állunk Nathannel, hatalmas teste hozzálapul egy vászonképhez, amely Priscillát és Christ ábrázolja a sydney-i Operaház előtt. Chris kissé zordan néz pasztellkék ingben, hegyes állát ősz borosta pettyezi, Priscilla pedig ragyog, mint a háta mögött villódzó fények. Régebben azt hittem, megismételhetetlen az az önfeledt vigyorgás, amit akkor láttam Priscillán, amikor a tizedikes osztálykiránduláson Walton-on-the-Naze-ben majdnem meglátta Mr. Dunmow ágyékát. Priscilla hetedikes korunk óta bele volt zúgva, és amikor a tanár a tengerbe ugrott a rögbis fiúkkal, és majdnem leesett a fürdőnadrágja, Priscilla a parton a karomba csimpaszkodott, lélegzete elállt, mintha a vízen sétáló Jézust látná.

– Láttam a fanszőrzetét! Láttam a bőrét! – közölte páratlan, tömény örömmel az arcán. Aztán három éve megismerte Christ, és azóta ugyanazt a ragyogó, „el sem hiszem a szerencsémet” mosolyt látni rajta, mint a szeles, essexi tengerparton.

Most azonban erőltetett műmosoly volt az arcán, az ajtóban áll Perryvel, aki Chris egyik legrégebbi üzlettársa és barátja. A férfi átöleli, magához szorítja, mint egy nagy, girhes kígyó – minthogy az is –, és nyilván épp azt ecseteli neki, mintha csak egy megbízható használt autóról beszélne, hogy ha idősebb férfira vágyott, először hozzá kellett volna mennie.

– Gyerünk, gyerünk! – bömböli, kezét a villanykapcsoló fölött tartja. – Ez az, kedves vendégek, mindenki a helyére! – Azután elvigyorodik, a szemöldöke pedig olyan erővel rángatózik, hogy várom, mikor csendül fel egy xilofon csilingelő hangja, mint a rajzfilmekben. – A szobában lévő hölgyeknek mondom, hogy a Kámaszútrából minden bejön!

Általában kerülöm az efféle partikat és felhajtásokat – mindig is kerültem. Különösen, amikor Girhes Perry Keilson is jelen van, de ma este bárhol jobb, mint otthon. Még itt is, egy fekete nyakkendőt viselő, spániel hajú, hatvanas perverzekkel teli partin, akik marhaságokat kiabálnak a Kámaszútráról. Itt legalább van esélyem elnyomni a fejemben villámgyorsan halmozódó kérdéseket. Eleinte egyesével szökkentek szárba, azután kettesével. Mióta elolvastam a levelet, a szavak úgy fonták körbe az elmémet, mint a folyondár, gyökeret eresztettek, eltakarták a fényt.

Nathan lenéz rám. A bátyám hatalmas. Mindig is nevetségesnek tartottam, hogy golfozik. Sokkal jobban illene hozzá a kötélhúzás vagy vontathatna teherautókat a fülcimpájával, mint azok a pasik a tévében. Gyakran mondom neki.

– Jól vagy? – mosolyog.

Bólintok.

Nem vagyok jól. Alig tudok mozogni. Szorosan összepréselődve sorakozunk, mint cigaretták a dobozban, hasogat a fejem az idegességtől. Sosem éreztem jól magam tömegben vagy szűk helyeken. Pánikba esek, és sűrű nyálkává változik körülöttem a levegő. Én csak szeretnék négyszemközt beszélni Priscillával. Meg kell mutatnom neki a levelet. Tudom, hogy utána jobban fogom érezni magamat. Már próbáltam mutatni neki, amikor megérkeztem, de meg kellett várnom, hogy abbahagyja a visítozást örömében, amiért mégis itt vagyok, aztán pedig azt kezdte ismételgetni, milyen sápadt vagyok, gyakorlatilag „át lehet látni” rajtam.

– Jól vagyok – mondtam. – Csak… beszélhetnénk valahol?

– Persze. Liz, biztos jól vagy?

Megmondtam, hogy mutatnom kell neki valamit. Beinvitált.

De aztán a konyhába menet megállított minket Perry a nevetséges, hátrafésült frufrujával, bömbölve számonkért, amiért lekéstem a legkésőbb fél nyolcas érkezést, és „kapnék tőle”, ha elrontanám a meglepetést, ezután pedig mintha mindenki összeesküdött volna ellenünk. Mindenhol emberek voltak, és mindenki Priscillával akart beszélni, amikor pedig bejelentették, hogy Chris úton van hazafelé, az egész ház pánikba esett, egy kampós orrú hölgy, akit nem ismerek, újra és újra azt kérdezte Priscillától, hogy Perryvel miért nem fogadták fel azt az „italos” társaságot, akit ajánlott, azután Nathan és Katie csapódott oda, csodálkoztak, hogy látnak, mosolyogva faggattak. Feladtam. Várok, amíg alábbhagy az izgalom. Megvárom, hogy Chris megérkezzen, majd utána. A tömeg suttogva adja tovább, hogy a kocsijában telefonál.

– Szeretnék kérdezni valamit – mondja Nathan a fejét lehajtva, egy kósza tincs kiszabadult lezselézett, egérszürke frizurájából. – Ráérsz szombaton?

Vállat vonok.

– Gondolom. Miért?

– Katie-vel felmegyünk a… padlásra! – Nathan úgy mondja az utolsó szót, mint valami horrorfilm előzetesében. – Apa ki akar költözni a házból, ha hazajött Menorcáról, és szeretném addigra lepakolni a padlást. Ha már ott lesz a költöztető teherautó, magával viheti a holmikat. Logikus lenne.

– De miért kellek ehhez én?

Nathan a homlokát ráncolja.

– Ööö, mondjuk, mert ott van egy csomó cuccod?

– Még mindig? – kérdezem. – Múlt héten áthoztál kéttáskányi vackot.

Nathan vállat von.

– Nem tehetek róla, hogy a tini Lizzie harácsolt. Apa szerint több doboznyi CD-d van odafent, egy doboz csak a ceruzáiddal és festékeiddel van tele, és ez csak az, amit a létra tetejéről lát…

– Jaj, dobd ki mindet, Nate!

Meleg van, rohadt meleg, és ahogy elfordulva átnézek a vállam fölött, egy idegen nő bámul rám olyan közelről, hogy az orra majdnem a hajamhoz ér. Ó, bárcsak sietne Chris! Úgy érzem, összenyomnak minket a falak.

– Dobjam ki mindet? – kérdezi Nathan. Megint közelebb hajol, és lehalkítja a hangját. – Na és a fotók meg minden… Tudod – vállat von, egyik keze a zsebében, másikkal melléhez szorítja a sört –, az emlékek…

– Csak egy csomó szemét.

Forró lesz az arcom, nem látok mást, csak fejeket, hátakat és vállakat. Lábujjhegyre állok, hogy lássam Priscillát, vagy bármi jelet arra, hogy mikor ér véget ez az egész. Idegesen nézi a telefonját még mindig Perryhez préselődve, aki némán tátogva próbál megüzenni valamit egy jóval mögöttem álló személynek.

– És ha beugranál?

– Nathan…

– Csak gyorsan nézz körül, hogy tudjam, mi szemét és mi nem az. Anyutól is van egy rakás cucc, és hogy őszinte legyek, jól jönne egy…

– Oké, jó – vágok közbe kiszáradt szájjal. Nathan összepréseli a száját. – Jó. Beugrom.

Ekkor a hátunk mögül egy hang lepisszeg, és Nathanre nézek felhúzott szemöldökkel, azt sugallva: „a te hibád”.

– Bocs – grimaszol. Aztán egy lélegzetvételnyi és egy korty sörnyi idő után megint közel hajol. – Lizzie, jól vagy? – suttogja.

– Én? Már kérdezted – felelem, és grimaszolok mint egy kölyök. – Jól vagyok.

Nathan bólint.

– Tudom, tudom. Csak mert… nem úgy volt, hogy nem jössz? Máskor hat lóval sem tudunk kivontatni a lakásodból péntek este.

– Meggondoltam magam.

Nathan bólint, de nem tágít. Sosem. A bátyám harmincegy évesen még mindig nem ért a célzásokból.

– Kicsit… furán viselkedsz.

– Nathan, épp összepréselnek minket, leginkább egy tömegsírhoz tudnám hasonlítani – suttogom –, tényleg elképzelhető, hogy egy hangyányit furcsán viselkedem.

Ekkor sötét lesz. Tökéletes, váratlan sötét, mert megnyomták a villanykapcsolót. A szoba megtelik halk, izgatott nevetgéléssel, pisszegéssel, és Nathan nem szól többet. Isteni időzítés. Így hívják, ugye?

Kulcscsörgés, kattanás és egy csattanás. Chris bejött a házba, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Priscilla? – kiált be Chris. – Csak én vagyok!

Mind mozdulatlanul állunk a sötétben. Elbizonytalanít. Semmit sem látok, csak matrózkék-fekete foltokat, mint egy régi videókazetta elején, mielőtt elindul a film, és az agyam kattog; újabb és újabb gondolatindák szökkennek szárba az agyamban, kitöltik a réseket, amiket általában vizuális gondolatelterelők foglalnak el. A levélre gondolok. A bele írt szavakra. Az agyam újra és újra ismétli őket, mint egy megakadt lemez. „…ahol mindez nem történt meg.” „…ahol mindez nem történt meg.” Mindez. „Mindez” nem. Mit jelent a „mindez”?

Valaki a hátamhoz nyomja a mellét. Szájszagot, hagymát és túl erős arcszeszt érzek. Rohadt nagy erőfeszítésembe kerül, hogy ne rohanjak ki a szabadba, ahol friss levegőt lélegezhetek.

– Szia! – kiált Chris ismét.

Csönd. Behunyom a szememet, nagy levegőt veszek, bedugom a kezem a kardigánom mély, gyapjas zsebébe. A levél recsegve hajol meg ujjaim alatt a csöndben.

– Cssss! – mondja valaki.

Valódi. Annak kell lennie, ha zörög, ha egy egész szobányi ember hallja.

A torkomban dobog a szívem. A Tengeri ködöt említi a levélben. Istenem… a Tengeri köd. Már azt hittem, elfelejtettem, de az igazat megvallva szerintem azóta sem mentem el úgy lakókocsi mellett, hogy ne néztem volna meg a nevét. Az az ócskavas… biztonságot és szabadságot jelentett, ugyanakkor emlékeztetett, hogy mennyire rabok vagyunk… Nyilván rejtve, de mégis rendíthetetlenül ott lapult valahol az emlékeim között, mint ahogy rendíthetetlenül állt azon a kocsibeállón. Amíg el nem tűnt.

– Priss? – Chris bekiabálja a házat, a hangja most már közel jár, az ajtó túloldalán. – Tudom, hogy itthon vagy! A hülye telefonod a konyhában van…

Megnyikordul a kilincs, a társalgó ajtaja kitárul. Valaki felkattintja a villanykapcsoló. A szobát vakító fény tölti be. Mindenki felordít.

– Meglepetés!

2005. december 4.

Kedves Lizzie J!

Valahol a világegyetemben van egy élet, ahol mindez nem történt meg, és bárhol is van ez a hely, boldogok vagyunk. Csak megyünk és megyünk a Tengeri köddel valahova, ahol mindenütt tenger vesz körbe, az elménk tiszta tábla, és egész egyszerűen végre boldogok és szabadok vagyunk.

Ez segít átvészelnem ezt a rémálmot, J. Erre a helyre gondolok, és remélem, hogy egyszer eljutunk oda. Vagy legalább valami hasonlóra.

Azt hittem, ha elkezdek írni, tudni fogom, mit mondjak azon kívül, hogy sajnálom. De nem tudom. Igyekeztem, nagyon igyekeztem, de nem tudom. Nincs szó arra, amit tettem.

Kérlek, tudd, hogy ennél többet érdemelsz. Az egész világot.

Köszönök minden pillanatot.

Sajnálom. Nagyon sajnálom.

Roman

– Roman. Ezt… ezt Roman írta?

Priscilla szólásra nyitja a száját, de nem jön ki rajta hang. Nyel egyet, a levél szétnyitva még mindig a kezében. Másik kezét a homlokához emeli, mintha azt akarná ellenőrizni, lázas-e. Aztán lassan levándorol a keze az arcához.

– Lizzie… – hebegi. Azután megint elhallgat, ismét a levélre pillant. – Basszus. Mármint… honnan… – Priscilla elhallgat.

Leülök mellé az ágyra. Nyikorog a súlyunk alatt. Priscilla rám néz, sötét, tollszerű pillái lassan verdesnek.

– Honnan jött ez? – Priscilla most a mellére szorítja a kezét, ahol a szíve van. – És DDC, az mi? Ez a logó, a tetejére nyomtatva.

– Gondolom fejléces papír. Nem tudom, P.

– Kétezeröt. Jesszusom – mondja. – December. Ez…

Majd kiugrik a szívem a helyéről. Bólintok.

– Az eltűnése napja.

Priscilla tátott szájjal pislog a levélre.

– De miért most? Hol volt? Elveszett, vagy valami?

– Fogalmam sincs. Egyszer csak ott volt apánál a többi postával.

– Ma?

– Tegnap. Katie ma reggel útközben beadta nekem a munkába. De csak ma este került az asztalomra, pont mielőtt eljöttem.

– Jesszusom – ismétli barátnőm.

– A metrón bontottam ki – mondom. – Azt hiszem, tudtam. A kézírásból.

Egymást nézzük a tompa fényben Priscilla szobájában, mellkasunk emelkedik és süllyed, csönd telepedett közénk, miközben a padlón keresztül odalentről a zene, nevetés és beszélgetés hallatszik fel a buliból.

– Basszus – ismétli Priscilla a csöndben. – Hogy érzed magad?

Vállat vonok.

– Nem is tudom. Kicsit émelyeg a gyomrom. Zavart vagyok. Picit szomorú. Újra látni a nevét, kimondani… – Torkomra forr a szó. Nem igazán tudom, hogy érzem magamat. A bennem lévő görcsöt leszámítva; a vénáim, csontjaim, szöveteim és a szívem egyetlen gombóccá gyűrődött a mellemben.

Megint némán ülünk. Priscilla egy pontot bámul a plafonon, utána a padlón, azután megint a kezében lévő levélre néz.

– Francba – mormolja. – Őrület – teszi hozzá újra és újra, felveszi maga mellől az ágyon heverő borítékot, elölről-hátulról forgatja a kezében. Elmosolyodik, manikűrözött ujját a bélyegzőre nyomja. Két napja adták fel.

– Reading – mondja. – Akkor Roman Readingben van? Ennyi éven át csupán néhány órányira volt?

– Ki tudja? – kérdezem. – Bárhol lehet, P… bárhol lehetett.

Priscilla a levélre és a borítékra mosolyog, amiket egyik és másik kezében tart.

– Ez elképesztő, de tényleg. Úgy értem, ha igazán belegondolsz. – Priscilla hitetlenkedve rázza a fejét. – Most mit csinálsz?

Összefonom a karomat. Torkomban lüktet a pulzusom.

– Semmit.

– Semmit?– kérdezi Priscilla, és gyorsan rám emeli tekintetét. A hirtelen hangerőtől, ami annyira kontrasztban áll a lenti parti halk zsongása mellett folytatott halk beszélgetéssel, kiegyenesedek.

– Ne haragudj, édesem, csak… nem akarod tudni?

A fülemhez húzom a vállamat.

– De micsodát? Évekkel ezelőtt történt, P.

– Nem tudom – feleli halkan. – Tudni, miért most kaptad ezt meg, honnan jött, mit jelent?

Melegség önt el.

– P, tinédzserek voltunk, amikor ezt írta. Kölykök.

Priscilla összehúzza a szemöldökét.

– De most nem akármilyen kölyökről van szó, nem igaz, Lizzie? Ez Roman. Mármint… az igazi Roman.

Egy pillanatig tanulmányozza az arcomat, de abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán lélegzem még. Úgy érzem, az összes vérem a fejembe tolul. Megdermedek, gondolom a döbbenettől, a sok kérdéstől és emléktől, amelyek szép lassan, egyesével kúsznak elő.

– Most pedig itt van ez – folytatja Priscilla –, alighanem visszanyomozhatnád, vagy legalább megpróbálhatnád. Nézd, tudjuk, hogy Readingben bélyegezték le, úgyhogy felhívhatnánk az elosztót…

– Nem hiszem.

– Azt megtudhatnád, hol adták fel – erősködik Priscilla. Most elfordul mellettem az ágyon, egyenesen rám néz, a szeme kitágult és csillog az izgalomtól. Mint aki tervet forral, és engem is be akar venni. – Csak két napja adták fel…

– Igen, de tizenkét éve írták – vitatkozom. – Felnőtt férfi már, Priscilla. Felnőtt férfi, alighanem éli az életét, és Romant ismerve, biztos egy fura jurtában lakik valami bennszülött faluban, farkasok a barátai, és basszusgitározik. Lehet, azt sem tudja, hogy a levél elveszett.

Priscilla a kezében tartott levelet nézi, szemét összehúzza, mintha valami részletet keresne, ami fölött átsiklott.

– De hogy veszhetett el, ha csak most adták fel?

Nyelek.

– N-nem tudom.

A karom libabőrös. Ez foglalkoztat engem is, ez jár az eszemben, ez és a levélben leírtak mögöttes jelentése, az, hogy tudni szeretném, mi az, amit sajnál. Sőt, nagyon sajnál. A gondolat, hogy szándékosan lett két napja postára adva. Hogy ő adta fel.

Priscilla maga köré fonja a karját, és szomorúan néz rám.

– Basszus, P – mondom remegő hangon. – Azt reméltem, hogy majd… Nem is tudom, hogy azt mondod majd, milyen aranyos, édesbús, aztán azt mondod, dobjam ki. Hogy évek múltak el, milyen kísérteties, sőt bizarr, menjünk, együnk egy kis pogácsát, és nézzük Perryt, amint Ricky Martinra táncol.

Priscilla nevet. Csillog a szeme, égetett cukor színű.

– Aranyos – mondja. – És tényleg kísérteties. De nem dobhatod ki. Nem hagyhatod ennyiben. – Megfogja a kezemet. – Nem tudom, mi jelentősége ennek az egésznek, de… biztos oka van, hogy most kaptad meg… éppen ma… ennyi év után.

Megrázom a fejemet.

– Lizzie, talán meg is találhatod.

– Priscilla – mondom.

Elhallgat. Nézzük egymást. Elveszem tőle a levelet, és visszateszem a borítékba. Figyel, a szája sarkába harap. Végül bólint.

– Semmi – jegyzi meg Priscilla, és leengedi a vállát. – Jó. Oké. Semmi.

– Semmi – ismétlem.