A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kendall Ryan: Filthy Beautiful Forever,
Kendall Ryan, 2015

Fordította

MEDGYESI CSILLA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szeress és hazudj, 2018

Szeress és akarj, 2019

Szerelem első érintésre, 2019

Copyright © 2015. Filthy Beautiful Forever by Kendall Ryan

Hungarian translation © Medgyesi Csilla

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-5875-89-2

ELSŐ FEJEZET

Collins

Újabban nem igazán vagyok képes elélvezni.

Nem azért, mert nem próbálkozom. Az ördögbe is, dehogy. Nem szoktam semmit sem könnyedén feladni, de hiába döngetem már egy órája a dögös szupermodell barátnőmet, hiába próbálok ki minden elképzelhető testhelyzetet, sőt találok ki újabbakat is, még mindig nem járok közel az orgazmushoz.

Bassza meg!

Izzadságcseppek csöpögnek a hasamról és a mellkasomról Tatiannáéra, bocsánatkérést mormogok a bajuszom alatt, és keményebben döngölöm, újra meg újra felöklelem, miközben megpróbálok eljutni a csúcsra. A barátnőm már négyszer elélvezett, és az utolsó két orgazmusa közben megkérdezte, hogy közel vagyok-e már. Igen, füllentettem.

Nagyot fújtat, és letaszít magáról. – Mi az ördög, Collins? – Felkel az ágyról, az arcomba vágja a párnát, és magára kapja a selyemköntösét.

A sarkamra kuporodom; anyaszült meztelen vagyok, és azon tűnődöm, hogy mi a fene lehet velem a baj. Tatianna magas és vékony, selymes, hosszú a haja, a világ összes férfija elélvezne már a puszta látványától is. Nem miatta mondok csődöt, vagy, a francba, lehet, hogy mégis? Magam sem tudom.

– Figyelj, bébi, egyszerűen csak fáradt vagyok, oké? – Tíz kilométert futottam le ma reggel, aztán még végigcsináltam egy brutális kick-box edzést a kisebbik öcsémmel, Pace-szel. És az ördögbe is, lehetséges, hogy még mindig a fejemben kavarog az a beszélgetés, amelyet egymás ütlegelése és rugdosása közben folytattunk. Amikor a Tatiannához fűződő kapcsolatomról faggatott, bevallottam neki, hogy majdnem biztos vagyok benne, hogy a barátnőm csak a személyes bankszámlájának tekint, ő pedig nem több számomra egy meleg testnél, amelybe beleveszhetek. Csakhogy már ez sem működik újabban igazán jól.

Az ágyból figyelem, hogy Tatianna felöltözik, gondosan válogat a számára épített hatalmas gardróbszobában, amit zsúfolásig luxusholmik töltenek meg. A padlóra hajigálja, ami nem tetszik, és végül egy egyenes szabású fekete ruha mellett dönt a hozzá illő tűsarkúval. – Elmegyek egy kis időre – szól hátra.

Tudom, hogy dühös rám, de nem kellene talán megbeszélnünk a dolgot? Mások nem ezt szokták tenni hasonló helyzetben?

Biccentek.

Biztos vagyok benne, hogy vásárolni megy, mivel ez a kedvenc szombat délutáni elfoglaltsága.

Miután távozik, lezuhanyozok, felöltözöm, aztán egyedül ücsörgök a könyvtárszobában, élvezettel szopogatom a százéves scotchot. Megfordul a fejemben, hogy felhívom a testvéreimet, de valószínűleg mind a ketten el vannak foglalva a saját családjukkal. Hátradőlök a bőrfotelben, és lehunyom a szememet.

Az életem minden területét az irányításom alatt tartom – a cégemtől kezdve a kapcsolataimon keresztül az üzleti ügyek intézéséig –, csak a farkam él önálló életet. Az önző pöcs!

Kivizsgáltathatnám magam, de biztos vagyok benne, hogy az orvosom a végén megnyugtatna, hogy a fejemmel van a baj, nem a farkammal. Gond nélkül képes vagyok elélvezni, ha kiverem magamnak, és nem akarom hallani, hogy az orvos szerint mi lehet ennek az oka. Nem akarok vele foglalkozni, kösz, doki.

Mivel én vagyok a legidősebb testvér egy anya nélküli családban, ahol az apa túl sokat dolgozott, így elég sok felelősség terhelte a vállamat. Nekem kellett mindenről gondoskodni, vigyázni, hogy a két öcsém ne kanászodjon el. És most is ugyanez a helyzet a céggel, amelyet irányítok. Ritkán van időm úri huncutságokra, például szórakozásra. Talán most fizetem meg ennek az árát. Elfelejtettem, hogyan kell elélvezni. Krisztusom!

Egymagamban ücsörgök, élvezem az italomat, miközben lassan lemegy a nap, és hirtelen megszólal a csengő. Soha senki nem szokott becsöngetni hozzám. A testvéreim egyszerűen csak kinyitják az ajtót, a házvezetőnő pedig a garázson keresztül szokott bejönni. Feltápászkodom a fotelból, elindulok az előtér felé, és azon töprengek, vajon ki az ördög lehet az ilyenkor.

Kinyitom az ajtót, és egy fiatal nő áll a verandámon. Van valami vonzó és halványan ismerős a távolülő, sötét pillákkal szegélyezett mohaszín szemében. A farkam érdeklődően éledezni kezd. Ez most komoly? Pont ez a barna hajú lány keltette fel az érdeklődését, aki egyszerre tűnik ijedtnek és reménykedőnek?

Mindketten csak állunk, és alaposan végignézünk a másikon. Lehet, hogy lerobbant az autója? Nem valószínű, hogy gyalog jött volna fel a másfél kilométer hosszú behajtómon. Már éppen felajánlanám neki a mobilomat, amikor végre megszólal.

– Collins? – hunyorogva végigmér, mintha belém akarna látni.

A hangjában is van valami ismerős. Lágy, de egyúttal rekedt is. Alkoholmámoros agyam próbálja felidézni, honnan ismerem.

– Szörnyecske? Te vagy az? – Azon kapom magam, hogy most én nézem hunyorogva, és próbálom felfogni, hogyan változhatott ezzé a gyönyörű tüneménnyé az a lány, akit valaha így becéztem.

– Ma már a Miát használom – javít ki duzzogva.

– Basszus, Mia? – A karomba kapom, megölelem. Még mindig ugyanolyan alacsony, mint tinédzserkorunkban – alig százötvenkét centi, én viszont száznyolcvannyolc centis óriássá nőttem.

Szinte elolvad a karjaimban, lágyan kuncog. – Először azt hittem, hogy nem ismersz meg.

– Kissé másként festesz, mint amikor utoljára láttalak. – Elengedem, a szemébe nézek, és tisztán látszik rajta, hogy magában ő is felidézte az utolsó alkalmat, amikor együtt voltunk. Tizenöt éves korunkban történt, az apám jachtján, amely lágyan ringatózott a kikötőben. Mia elmondta, hogy elköltöznek. És aztán könyörgött nekem, hogy vegyem el a szüzességét. Amit meg is tettem. Az utolsó emlékem róla a vérfoltos combja és a smaragdzöld szemében csillogó könnyek. Még mindig szarul érzem magam amiatt az éjszaka miatt. Éget a szégyen, visszaránt a jelenbe.

Megköszörülöm a torkomat, Mia pislog párszor, hogy elhessegesse az emlékeket. Ha itt van nálam Los Angelesben, akkor ez talán azt jelenti, hogy megbocsátotta nekem azt az éjszakát. Együtt nőttünk fel, és elválaszthatatlanok voltunk ötéves korunktól egészen addig, amíg el nem költöztek. Tizenöt éve nem láttam őt, nem is beszéltem vele. Magamba szívom a látványát, és rádöbbenek, hogy van, ami nem változott: a zöld szeme, ami csillog a fényben, és a kócos, göndör barna haja. De vannak változások is a régi Miához képest. Például a melle. Arra emlékszem. Vékony, karcsú a dereka, de a csípője széles, és látnom sem kell, anélkül is tudom, hogy a feneke kerek és formás. A mostani idomaiban nyoma sincs a vézna, állandóan sebes térdű vad kislánynak, akivel az egész gyerekkoromat töltöttem.

– Mit csinálsz te Los Angelesben?

– Én… – Mély lélegzetet vesz. – Hosszú történet. Bejöhetek?

– Hát persze. – Elálltam a bejáratot, mint egy idióta. Oldalra lépek, beengedem. Egy hatalmas bőrönd is van nála, elveszem tőle, behúzom a házba, és leteszem a bejárati ajtó mellé, mivel fogalmam sincs, hogy mit jelent Mia megjelenése.

– Csodálatos a házad – jegyezi meg, és felnéz a lépcsőre.

– Kösz – mormogom.

Nem akarok a házamról beszélni, azt akarom tudni, hogy miért van itt. Eltűnik a pajkos csillogás a szeméből, és bár tizenöt hosszú éve nem láttam őt, mégis gyűlölöm a gondolatot, hogy valami rossz történt vele. A nővel, aki valaha mindent jelentett a számomra.

Körbevezetem a földszinten, be a könyvtárszobába. Az italom még mindig a kisasztalon áll, eszembe juttatja, milyen pocsék volt a délutánom. – Kérsz egyet?

– Igen – feleli. – De csak akkor, ha van valami nőiesebb italod is annál, mint ami abban van – int a borostyánszínű folyadékkal teli pohár felé.

– Megoldom. – A helyiség sarkában álló bárszekrényhez lépek, töltök egy kis vodkát egy pohárba, aztán benyúlok a hűtőbe, és kiveszek egy palack citromos ásványvizet és egy üveg áfonyalevet. – Ez jó lesz? – tartom fel a két üveget.

Bólint, és rám mosolyog. Mindig is könnyű volt őt boldoggá tenni.

Átnyújtom neki a rózsaszínű italt, és leülünk. A velem szemben lévő bőrfotelbe telepedik le.

Keresztbe teszi a lábát, az ajkához emeli a poharat… és a látvány mindenféle emléket felébreszt bennem.

A kapcsolatunk soha nem volt romantikus – barátok voltunk, a legjobb barátok. De amikor tragikus módon elveszítettem az édesanyámat egy autóbalesetben, tizennégy éves koromban, Mia volt az, aki végig mellettem állt. Mia volt az, akit akartam. Napokig nem bírtam enni, nem voltam hajlandó beszélni senkivel, még a testvéreimmel sem. Emlékszem, ahogy Mia mellére hajtottam a fejemet, és magához szorított. Hallgattam a szívverését, ő pedig simogatta a hajamat, és vicces történeteket mesélt, hogy elterelje a figyelmemet. Olyan elsöprő, olyan mély volt a fájdalmam, hogy nem tudtam szavakba önteni. De Miának nem kellettek szavak. Anélkül is tudta.

Egy ilyen alkalom után csókoltuk megy egymást először. Semmi ügyetlenkedés, vagy heves nyelvcsapások, mint a korábbi próbálkozásaimnál. Miával az első csók is természetesnek érződött. Azonnal felállt a farkam, ami teljesen összezavart. Addig a pillanatig soha nem tekintettem őt másnak, mint barátnak. De valami megváltozott aznap este, mert onnantól kezdtem észrevenni ébredező nőiességét. Sokszor rajtakaptam, ahogy engem nézett, követett a tekintetével, és érdeklődés csillogott a zöld szemében.

Egy évvel anyu halála után közölte velem, hogy valami fontosat kell mondania, és megbeszéltük, hogy késő este találkozunk apu hajóján.

A jacht a kikötőben volt, a mólónál, és felmásztam rá, bár nem láttam Miát sehol. Lementem a kabinba, és meglepődve láttam, hogy Mia a kihúzható ágyon várt rám. Bemásztam mellé, a hold fényén kívül nem világított semmi. Ünnepélyes arccal közölte, hogy a szüleivel elköltöznek az állam másik végébe, és többé nem engedhetik meg maguknak, hogy magániskolában taníttassák őt.

Emlékszem, hogy összeszorult a gyomrom, és magamhoz öleltem őt. Nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy elmegy. Muszáj volt rendbe hoznom a dolgot, letörölni Mia könnyeit, ezért azonnal felhívtam az apámat a mobilján. Megkértem, hogy fizesse Mia további taníttatását a Linden Akadémián, de az apám lerázott. Azt mondta, hogy lesznek majd más lányok, és nem szabad odaadnom valakinek a szívemet tizenöt évesen. De nem tudta, hogy már akkor Miának adtam a szívemet, amikor legelőször találkoztunk. Ötévesek voltunk, és még ma is tisztán emlékszem arra a pillanatra, amikor először megláttam őt. Olyan apró volt, sokkal kisebb, mint a többi óvodás, és egy pár idősebb kölyök zaklatta. Nem bírtam elviselni a látványt, hogy valakit bántanak, aki nem tudja megvédeni magát, ezért a segítségére siettem. A hatalmas zöld szeme azonnal egyenesen keresztüllátott rajtam, és az ajkán megjelenő buta kis mosoly lett a végzetem. Akkor azonnal neki adtam egy részt magamból.

Amikor befejeztem a beszélgetést apámmal, Mia tekintete elárulta, hogy tudta a választ. De a következő szavai piszkosul megdöbbentettek. Közölte, hogy még szűz, amivel, gondolom, azt akarta mondani, hogy szeretné, ha én lennék az első az életében.

Istenem, elég arra a beszélgetésre gondolni, és azonnal visszaröppenek ahhoz a nedvesen fülledt júliusi éjszakához. Kavargott a gyomrom az idegességtől, és bár tudtam, hogy nem lenne szabad, a farkam kőkemény lett már a gondolatra is, hogy megkeféljem Miát. Hogy én legyek számára az első.

Reméltem, hogy nem néz le, és veszi észre az erekciómat, és közöltem vele, hogy nem szabad. Még csak nem is jártunk, és mivel másnap elutazott, attól féltem, hogy később meg fogja bánni, amit tettünk, és nem akartam, hogy rosszul érezze magát. Erre azt mondta, hogy nem akarja senki mással, és azt szeretné, hogy örökké megőrizhesse az emléket, hogy én voltam neki az első. Nagyon meggyőzően érvelt, vagy az ördögbe is, lehet, hogy nekem nem volt szükségem sok győzködésre.

Csak azért egyeztem bele, mert megígérte, hogy rendben lesz, amikor másnap elköltözik. Megígérte, hogy túl fog lépni a dolgon, elfogadja a költözést, és más srácokkal jár majd az új gimiben. Hittem neki.

Lassan megcsókoltam, a számat az ajkára tapasztottam, adtam neki lehetőséget, hogy meggondolja magát, és elhúzódjon. De nem tette. Megnyalta az alsó ajkamat, és amikor megnyíltam neki, bedugta a nyelvét a számba.

Miát meglepte, hogy nem volt nálam óvszer. Azt hitte, hogy lefeküdtem már másokkal is a suliból, akik körül legyeskedtem. Amikor bevallottam, hogy nekem is ez lesz majd az első alkalom, úgy nézett rám, mint aki megértette, hogy mindketten odaadjuk egy részünket a másiknak. Felszaladtam a házhoz, és kerítettem egy óvszert, és perceken belül ismét fenn voltam a hajón. Azt hittem, hogy mire visszatérek, Mia meggondolja magát, de ehelyett addigra levetkőzött, és bebújt a takaró alá, csöndben várt rám elkerekedett zöld szemmel.

Még mindig emlékszem, milyen szűk volt, hogyan lihegett a nyakamba, amikor teljesen belé hatoltam, milyen érzés volt először óvszerbe élvezni, megtisztogatni őt utána, és aggódni, hogy nem élvezett el. Összeszorult a szívem, ahogy a vágy harcolt bennem a szégyennel. Elcsesztem aznap éjjel.

– Collins? – Mia hangja ránt vissza a jelenbe.

Megköszörülöm a torkomat. – Bocs. Csak olyan szürreális itt látni téged. Meséld el, mi szél hozott Los Angelesbe? Még mindig Connecticutban élsz? – Utálom, hogy milyen formálisak a kérdéseim, de sok minden történt mindkettőnkkel, és még mindig nem tudom elhessegetni az emléket, hogy milyen ijedt arcot vágott, amikor kinyitottam az ajtót.

Mia nagyot kortyol az italából. – Ez őrültségnek fog hangzani… – Idegesen felnevet.

– Mia, ötéves koromtól ismerlek. Annak idején mindent elmeséltünk egymásnak.

Nem tudom, hogy bántotta-e valaki… vagy menekül-e valami elől, de türelmesen várok, amíg összeszedi a bátorságát, és kortyol párat az italából.

– Emlékszel még, hogy mit ígértünk egymásnak? – kérdezi.

Csöndben figyelem őt. Ennél egyértelműebben kell fogalmaznia. A francba, tizenöt éve történt a dolog. – Mivel kapcsolatban?

– Kettőnkkel. Hogy amikor betöltjük a harmincat… – Idegesen nyel egyet.

Mély lélegzetet veszek, próbálom megérteni, mire akar kilyukadni. – Mia?

– Tízévesek voltunk. Megígértük egymásnak, hogy ha egyikünk sem lesz még házas, amikor beöltjük a harmincat, akkor összeházasodunk.

Felrémlik a fejemben az emlék. Úgy nézett rám, mintha én lettem volna a megmentője, és összekulcsoltuk a kisujjunkat szolidaritásból. Krisztusom, tényleg megfogadtuk, nem igaz? A bőrönd az ajtó mellett... A tény, hogy pár hónapja betöltöttem a harmincat... Mindez hirtelen eláraszt, és pánik éled a mellkasomban.

A parkettán csattogó tűsarkak hangja kelti fel az érdeklődésemet. – Hát itt vagy – szólal meg Tatianna, és belép a könyvtárszobába. – Ez a ház tényleg túl nagy. – Észreveszi Miát, és megtorpan. – Ó, elnézést, azt hittem, hogy egyedül vagy. Helló, Tatianna vagyok. – Kezet nyújt, mire Mia feláll, és kezet ráz vele.

– Mia vagyok. Örülök, hogy megismerhetlek. Elnézést, mennem kell… – Leteszi a poharát az asztalra.

Felállok, és Mia vállára teszem a kezemet. – Nem kell sehová sem menned. Biztos hosszú volt a napod az utazás miatt. Ülj le, kérlek!

Mia nagyot nyel, és aggódó tekintettel figyel. – Biztos vagy benne?

Bólintok. – Nagyon is. Sok mesélnivalónk van. – Nem engedhetem el az atombomba után, amelyet rám dobott.

Biccent, de tétova a mosolya.

– Tatianna, csatlakoznál hozzánk egy italra? – Elindulok a bárszekrény felé.

– Szívesen – feleli a barátnőm, de kifejezéstelen a hangja.

Elkészítem a vodkából, citromos ásványvízből és áfonyaléből készült koktélt, ami a kedvence, és átnyújtom neki a poharat. Tatianna a szoba másik végében foglal helyet, keresztbe teszi a lábát, feszes a tartása, meredten néz maga elé. Még mindig dühös a korábbiak miatt.

Beszámolok Miának az elmúlt tizenöt évről – hogy a testvéreimmel Los Angeles környékén élünk, és egy sikeres befektetési céget vezetek. Az ajkaim formálják a szavakat, de az agyam még mindig azt próbálja feldolgozni, hogy Mia hirtelen megjelent a semmiből ennyi idő után.

Mindkét nő engem néz, és hallgatja, amit mondok, Mia néha közbekérdez, boldogan nevet, amikor elmesélem neki, hogy mindkét öcsém megállapodott. – Pace-nek már gyereke is van, Colton pedig a múlt hónapban nősült.

Mia nem sok részletet árul el az életéről, sem pedig arról, hogy mi késztette a látogatásra, de gondolom, Tatianna jelenléte feszélyezi. Rengeteg dolgot szeretnék még megtudni róla.

– Elnézést a kíváncsiskodásért – vág közbe Tatianna –, de mit is mondtál, ki vagy te?

– Gyerekkoromban Mia volt a legjobb barátom – válaszolok helyette, mert nem tetszik Tatianna hangsúlya.

– Igen. Gyakorlatilag elválaszthatatlanok voltunk tizenöt éves korunkig.

– Mi történt, amikor tizenöt évesek voltatok? – faggatja Tatianna, mert fogalma sincs, hogy milyen aknamezőre lépett.

Nem veszem le a szememet Miáról, aki elpirul. Nyilvánvaló, hogy az első és egyetlen szexuális élményünk jár a fejében. Még mindig aggódom amiatt, hogy túl durva voltam vele akkor. Ahogy apró teste remegett a karomban, a vér látványa a lábai között. Rosszul vagyok, ha csak az eszembe jut. Ha módom lenne újra megtenni, olyan jól megkefélném, hogy soha nem akarna elhagyni. Krisztusom, elment az eszem? Nem szabad erre gondolnom. Mia nem azért van itt, hogy megkeféljem. Mantraként ismételgetem magamban ezt a mondatot.

– Elköltöztünk a családommal – feleli Mia, pislog, és elfordítja rólam a tekintetét. – És te ki vagy? – kérdez vissza, és belekortyol az italába.

Tatianna összeráncolt homlokkal rám mered, nyilvánvalóan nem boldog, hogy nem osztottam meg magamtól ezt az információt. – Collins barátnője.