A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Aly Martinez: Retrieval (The Retrieval Duet 1.), 2016

Fordította

GOITEIN ZSÓFIA

Copyright © 2016. Retrieval by Aly Martinez

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hazug valóság (Cora és Penn-sorozat 1.), 2019

Kínzó valóság (Cora és Penn-sorozat 2.), 2019

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-6013-21-7

ELŐSZÓ

Roman

A házban sötét volt. Halkan bezártam az ajtót, nehogy felébresszem. Tudtam, hogy aludnia kell. Fogalmam sem volt, hogy képes életben maradni, amikor a napjai sírással teltek, és az éjszakák sem voltak jobbak. Pontosan ezért próbáltam tőle minél távolabb lenni. Pontosabban szólva: a munkámba temetkeztem. A pénz nem oldotta meg a gondomat, de az övét talán megoldhatta volna.

Mindenem fájt, és alig tudtam nyitva tartani a szememet, holott egy órával azelőtt gurítottam le egy csésze kávét. Csoda, hogy képes voltam hazáig vezetni. Talán jobb lett volna, ha az irodában maradok, mert az újabb kudarc után úgy éreztem, menekülnöm kell.

Ehelyett inkább hazamentem. Oda, ahol rengeteg éjszakát töltöttem azzal, hogy felejteni próbáltam.

Ahogy átléptem a küszöböt, megfagyott a vér az ereimben.

– Elisabeth! – kiáltottam, és felkapcsoltam a lámpát.

Láttam, ahogy a kanapén ül. Hosszú, szőke haja nagyrészt eltakarta az arcát. Lábánál bőröndök hevertek.

– Mi folyik itt? – kérdeztem feszülten, miközben nagyon jól tudtam a választ.

Nem volt jogom meglepődni. Ha őszinte akarok lenni, pontosan ezt akartam. Az ő érdekében. Bár ettől még nem fog elmúlni a fájdalom.

Szívem a torkomban dobogott.

– Elisabeth! – szólítottam ismét. Az ő szájából akartam hallani, ugyanakkor féltem is a kijelentésétől.

– Képtelen vagyok itt maradni – suttogta, miközben a padlót bámulta.

Összeugrott a gyomrom.

Fogtam a kulcsot, és a szokásos módon behajítottam a kosárba, amit még a beköltözéskor vett. Amikor megvettük a két hálószobás, két fürdőszobás házat, amire alig volt pénzünk, Elisabeth azt mondta, egy jó házban még a kulcsnak is helye van. Ezek után lekaptam a tíz körméről, és hatalmasat szeretkeztem vele az előszoba padlóján, a nap kellős közepén.

Ilyen a friss házasok élete.

Nem akartam mást, mint vele lenni abban a szép nagy házban.

De aztán felszállt a rózsaszín köd, és beköszöntött a keserű valóság. Az otthonomat hirtelen börtönnek éreztem, ahol a tévedéseimből épültek a cella rácsai.

Fojtogatónak éreztem minden otthon töltött percet, és képtelen voltam Elisabeth szemébe nézni.

Még csak öt éve voltunk házasok, de ahogy most ránéztem, olyan érzésem támadt, mintha ezer éve lennénk együtt. Pontosabban: egymás mellett. Pedig csak öt éve, hogy mélyen a szemébe néztem, és megígértem, hogy szeretni fogom, és kitartok mellette betegségben, egészségben.

Ugyanakkor tény, hogy azóta ő is rengeteget változott.

Az elmúlt fél évben a szemem láttára ment tönkre fizikailag és lelkileg egyaránt. Én pedig semmit nem tettem, hogy segítsek rajta.

Persze hogy segítsek valakin, ha nincs meg hozzá az eszközöm? Ez olyan, mintha kötél nélkül akarnék valakit kimenteni a vízből. Lehet, hogy egy pillanatra sikerül, de aztán úgyis bekövetkezik, aminek be kell következnie.

Szinte soha nem voltunk egy hullámhosszon. Egy fedél alatt éltünk, ugyanannál az asztalnál étkeztünk, ugyanabban az ágyban aludtunk, mégsem osztottuk meg egymással az életünket.

– Visszajössz? – kérdeztem, mert képtelen voltam elfogadni a fájó igazságot.

Rám nézett sötétzöld szemével. Annak ellenére, hogy sötét karikák éktelenkedtek alatta, még mindig gyönyörű volt. Nagyot nyelt, majd a szoba túlvégében lévő kandallópárkányra meredt. Tudtam, mit néz, de nem voltam hajlandó visszatérni a múltba.

Talán épp ez volt a legnagyobb gond.

Ő még mindig a múltban élt.

Én pedig nem akartam visszamenni.

– Elisabeth! – mondtam szelíden, a kérdés viszont ugyanaz maradt. – Visszajössz?

– Nem – válaszolta, miközben a könnyeit törölgette.

Úgy éreztem, végképp maga alá temet a fájdalom. Alig kaptam levegőt. Ennyi volt… Mintha véget vetettek volna az életemnek. De abban a pillanatban láttam, hogy előrehajol, mint akiből menten kitör a zokogás. Rájöttem, hogy az ő életének is annyi.

Miért fájt jobban ez a felismerés, mint a tudat, hogy másnaptól talán életem végéig magányos leszek?

Megvakartam a mellkasomat, és reméltem, hogy ezzel enyhítek a benne érzett nyomáson.

– Ne csináld ezt! – mormoltam fájdalmasan.

Csak azt nem tudtam, melyikünkhöz szólok valójában.

Saját magamhoz, amiért egyfolytában húzom az időt, mert képtelen vagyok őt elengedni? Vagy őt kérem, hogy maradjon, akár csak még egy napig ebben a házasságnak álcázott kapcsolatban?

Talán mindkettő.

– Rendbe jössz – mondta biztatóan, majd felkelt, és összeszedte a csomagjait. Lorettát, a yorkie-t egy kutyaszállító kosárba tette.

Felgyorsult a szívverésem, ahogy hatalmába kerített az üss vagy fuss reakció. Tekintve, hogy túl hosszú ideig menekültem, nem maradt lehetőségem küzdeni.

Elálltam az útját.

– Kérlek, Elisabeth! – Nem tudom, miért ismételgettem a nevét. Titokban talán azt reméltem, hogy ezzel sikerül kizökkentenem, és visszaterelnem a valóságba. Csakhogy pont a valóság vált a legnagyobb ellenségünkké. – Holnapra kiveszek egy nap szabadságot – könyörögtem. – Beszéljük meg! Találjunk ki valamit!

Önző gondolat volt. Mérhetetlenül önző. De ez már nem újdonság.

Álla reszketett, miközben könnyek potyogtak a szeméből.

– Egy dolgot ígérj meg nekem, Roman!

Az egész világegyetemet odaígértem volna, ha csak még egy napot marad. Kész röhej. Nagyon jól tudtam, hogy vége.

Mindketten pontosan tudtuk.

– Bármit – suttogtam, majd a keze után nyúltam, hogy megfogjam. Kimondhatatlanul vágytam a közelségére, amit nem érdemeltem meg.

– Ne felejts el élni! – válaszolta elcsukló hangon, aztán kitört belőle a zokogás.

Megfogtam a tarkóját, és a mellkasomhoz húztam.

– Megoldjuk – esküdöztem, bár ez is csak egy újabb hazugság volt. – Csak időre van szükségünk.

Rázkódott a válla, miközben továbbra is megállíthatatlanul zokogott a karjaimban.

– Mi… megígértük. Azt mondtuk neki, hogy miatta élünk tovább.

Lehunytam a szemem, és szorosabban magamhoz öleltem Elisabethet.

Kiabálnunk és veszekednünk kellett volna, ahogy általában a válófélben lévőknél szokás. De mi nem ezt tettük. Nem gyűlöltük egymást. Elisabeth minden értelemben a lelki társam volt.

Pont ennek issza most a levét.

Pár perc múlva befejezte a sírást, és kihátrált az ölelésemből. Igyekeztem újból megfogni, hogy kicsit magam mellett tartsam, de olyan gyorsan rohant a kandallóhoz, aztán az ajtóhoz, hogy nem volt értelme tovább próbálkoznom.

Az életben nem gondoltam volna, hogy eljön a pillanat, amikor csak állok, és nézem, ahogy a feleségem elhagy.

Mint ahogy arra sem számítottam, hogy el kell temetnünk az egyetlen gyermekünket, aki a karjai között halt meg. Újabb emlékeztető arról, amit nem tudtam neki megadni. Arról, amit soha nem voltam képes neki megadni.

A múltam, a jelenem és a jövőm egyszerűen kicsúszott a kezem közül, miközben mozdulatlanul álltam. Szívem szerint azonnal letérdeltem volna elé, és könyörögtem volna, hogy maradjon.

A karjaimba vettem volna, és azt mondtam volna, hogy kitaláltam valamit.

Visszaköveteltem volna az életemet.

Mégis mit számított volna?

Ha marad, még nem jelenti azt, hogy újból képes lesz mosolyogni. Nem fog úgy rám nézni azzal a szép zöld szemével, mintha én lennék a hódító lovag.

Nem kapom vissza azt a bolondos nőt, aki annak idején tiszta szívből szeretett. Nem. Azok az idők már elmúltak.

Ezt a nőt én elveszítettem a keserűség és az önsajnálat között félúton.

Egyszer boldogok voltunk.

Csak aztán elkezdtünk családra vágyni.

Ez jelentette számára a jövőt. Számomra nem. Bár nagyon szerettem volna neki megadni… Aztán önző módon megtartottam magamnak.

Szex. Ez kell ahhoz, hogy az embernek gyereke legyen. Legalábbis ez hangzik el az általános iskolai biológiaórán.

Csak azt nem mondják el, hogy hat házaspárból egynél nem egészen úgy alakul a dolog, mint kéne.

Elisabeth és az én esetemben a következő volt a képlet:

Három év folyamatos csalódás.

Három vetélés.

Több száz termékenységi teszt, amit a biztosító nem volt hajlandó fedezni, mondván, a szaporodásra való képtelenség nem az egészségbiztosítás része.

Megszámlálhatatlan mennyiségű könnycsepp.

Reménytelenség.

Kudarc.

Kudarc.

Kudarc.

Összetört szívek.

Harminchétezer dollár, amink nem volt.

Mesterséges megtermékenyítés.

Spermadonor.

Folyamatos reménykedés.

Pozitív terhességi teszt.

Öt hónap földöntúli boldogság.

Mérhetetlen tragédia.

El kellett temetnünk a gyermekünket.

A munkába menekültem.

Most pedig… elvesztem az asszonyt, akit szerettem.

Mindig csodálkoztam, mennyi fájdalmat képes elviselni a szív. Voltam már összetört, álltam már az összeomlás szélén, éreztem már magam megsemmisülve. Legnagyobb meglepetésemre még azután is vert a szívem, hogy láttam becsukódni a bejárati ajtót, amikor a feleségem kilépett a házból.

1. FEJEZET

Elisabeth

Két évvel később…

– Hová viszel? – kérdeztem nevetve, amikor Jon eltakarta a szememet, és végigvezetett az üres házban.

Teste a hátamhoz ért, miközben végig a szememhez szorította a tenyerét.

– Ígérd meg, hogy nem fogsz kiborulni! – kérte már jó előre.

Az összes izmom megfeszült.

– Mit csináltál?

Próbáltam kibontakozni a szorításából, mert kezdtem unni ezt a játékot.

Megszorította a csípőmet, hogy irányba tereljen, aztán így szólt:

– Nyugi. Csak ígérd meg!

– Nem teszek ilyen jellegű ígéreteket. Ha azt mondod, ne boruljak ki, akkor biztos meg fogok ijedni.

– Az biztos – válaszolta kuncogva.

– Ez egyáltalán nem vicces – mondtam, és alaposan oldalba böktem.

Először feljajdult, aztán ismét nevetett, ami azt jelentette, hogy nem ért egyet.

Nemtetszésem ellenére folytatta a játékot, míg a magas sarkú cipőm kopogni kezdett a csempeburkolaton.

– Jól van. Nem nagy ügy. Úgyhogy nincs több oldalba bökés, mert nem akarok törött bordákat. Ma még dolgoznom is kell.

Felsóhajtottam, mert továbbra sem akartam olyan ígéretet tenni, amit esetleg nem tudok betartani.

– Térj már végre a lényegre!

– Minden férfi ezt szeretné hallani – cukkolt, aztán levette a kezét a szememről.

Sóhajtottam, és meglepetésemben a szám elé tettem a kezem, amikor megláttam a teljesen felújított fürdőszobát.

– Istenem! Te… Ezt te csináltad? – kérdeztem, és végigsimítottam a vadiúj márványburkolaton.

Kezét piszkos farmerja zsebébe tette, és vállat vont.

– Laminált parkettaburkolattal soha nem tudnád eladni, Liz.

Tátva maradt a szám, amikor észrevettem az új zuhanyzót a törülközőtartó szekrény helyén.

– És az új zuhanyzót is? – kérdeztem, miközben kinyitottam a kabint, és beléptem.

Mosolygott, a falnak támaszkodott, majd keresztezte a lábfejét.

– És az új zuhanyzót is – válaszolta.

Megfordultam, és majdnem a földbe gyökerezett a lábam, amikor megpillantottam a mozaik berakást. Biztos voltam benne, hogy ez tényleg az ő keze munkája.

– Én… Ezt nem tudom neked megfizetni.

Összevonta a szemöldökét.

– Nem is kértelek rá.

– Jon! – mormoltam, amikor észrevettem a mennyezeten lévő lenyomatot.

Tekintete követte az enyémet.

– Ezt kis híján félbehagytam. Bár ami azt illeti, semmit nem tudok fél seggel csinálni soha, így a munkát is mindig befejezem.

Csóváltam a fejemet. Egyszerre éreztem örömöt és bűntudatot.

Majdnem fél éve próbáltam eladni a házat. Minden héttel újabb költségek merültek fel, és csak vitte a pénzt. Kezdtem attól tartani, hogy a végén eladósodom. Ingatlanügynökként kerestem annyit, hogy a számláimat ki tudtam fizetni, de arra már nem volt elég, hogy a házat is fenntartsam. Ha újabb házat akarok venni és eladni, célszerű minél hamarabb megszabadulni a már megvásárolt épülettől. Minden megtakarításomat erre a háromszázhetven négyzetméteres monstrumra költöttem. Amikor minden pénzem elfogyott, bankkölcsönt vettem fel, és a hitelkártyámat is lenulláztam.

Még ez sem volt elég.

Alábecsültem a ház fenntartási költségeit. Azt hittem, hamarabb sikerül túladnom a Viktória-korabeli épületen, de úgy látszik, mégsem olyan kelendő, mint hittem.

Ha el tudom adni, talán egyenesbe jövök, és a kemény munka gyümölcseként még marad is néhány dollárom.

Ha őszinte akarok lenni, mégsem a bevétel volt a fő ok, amiért szerettem porban-koszban tölteni az estéket, és mindig újabb feladaton dolgozni. Volt valami vonzó abban, ahogy megelevenedett a ház. Ilyenkor mindig elégedett voltam, és évek óta nem érzett boldogság járta át a szívemet.

De ahogy legtöbbször, most is túl sokat vállaltam, túl gyorsan.

Teljes erőbedobással dolgoztam. Egyedül viszont nem megy olyan tempósan. Amikor le kellett szednem az üveggyapot szigetelést, rájöttem, hogy ebben egyáltalán nem vagyok jártas. Szerencsére az egyik barátnőm összehozott Jon Hartley-val, amikor mondtam neki, hogy szakemberre van szükségem. Ez a férfi a sors ajándéka volt. Megegyeztünk, hogy mindennap öt után kezdi a munkát.

Gyorsan összebarátkoztunk, így az órabére lassan sörre és házi kosztra változott.

Nemrég vált el a feleségétől, ezért minden alkalmat megragadott, hogy ne kelljen hazamennie az üres házba.

Teljesen megértettem. Én két éve váltam, és egy másik üres házban éltem, hogy ne kelljen az előzőben.

Jon és én sok időt töltöttünk együtt abban a régi épületben. Ennek ellenére soha nem léptük át azt a bizonyos határt.

Ahogy alaposan végigmértem az új fürdőszobát, rájöttem, hogy a felújítás legalább tízezer dollárba kerülhetett. Féltem, hogy Jon számára kezd mást jelenteni a barátság, mint nekem.

– Mondj valamit – sürgetett, majd közelebb jött, és megállt előttem. Nem ért hozzám, mégis volt valami nagyon intim abban, ahogy ott állt, közvetlenül előttem.

Mély levegőt vettem, és hátrébb léptem.

– Ez túlzás. Mire számítottál? – suttogtam.

– Őszintén? – kérdezte gyengéden, miközben kedves félmosoly jelent meg a szája szélén. Talán el kellett volna olvadnom tőle. Kétségtelenül jóképű fickó volt. De… Ő mégiscsak Jon.

A szám szélét harapdáltam, és imádkoztam, hogy hazudjon. Nem vágytam őszinteségre. Tőle nem. És főképp nem ebben a tekintetben.

– Jon! – suttogtam.

Megfogta a csípőmet, és alaposan megszorította.

– Reméltem, hogy ha végre eladod ezt a házat, lesz időm pihenni.

Mosolyogtam, és megkönnyebbülten sóhajtottam. De amikor láttam, hogy a számat nézi, tovaszállt minden eddigi nyugodtságom. Másik kezével megsimogatta az arcomat, miközben mélyen a szemembe nézett. – És azt reméltem, hogy ha eladod ezt a házat, végre hagyod, hogy több időt töltsek veled, de nem a munka miatt.

Nagyot nyeltem. A fenébe.

– Azért csináltad, hogy randira hívhass? – kérdeztem, és idegesen húzogatni kezdtem a szoknyámat. – Ez elég drága, mondjuk, egy virágcsokorhoz képest.

Vigyorgott.

– Itt kell hagynod ezt a helyet, Elisabeth. És ezt nem csak az anyagiak miatt mondom. – Előrehajtotta a fejét, így összeért az orrunk. – Rejtőzködsz.

– Ahogy te is – vágtam vissza halkan.

– Kezdetben igen. Most viszont csak miattad jöttem vissza. Ajka az enyémet súrolta, de nem viszonoztam. Pedig nagyon szerettem volna. Pontosabban fogalmazva: szerettem volna, hogy meglegyen részemről a szándék.

Jon jó ember. Az elmúlt fél évben a legjobb barátommá vált. Hát nem ez egy erős kapcsolat alapja? Romannal pont, hogy nem így történt. És mi lett a vége?

Ő az első randin megkérte a kezemet. Nevettem, és azt mondtam, őrült. De ahogy meseszép kék szemével rám nézett, miközben elbűvölően mosolygott, életemben először úgy éreztem, menten elolvadok. Kapcsolatunk a vágyakon alapult. Valami megmagyarázhatatlan oknál fogva képtelenek voltunk egymás nélkül élni.

Közel két éve nem beszéltünk egymással, mégis úgy éreztem, mintha még mindig kötne hozzá néhány láthatatlan szál. Képtelen voltam megmagyarázni, miért vonz még bármi is ahhoz a férfihoz. Ugyanígy nem értettem, miért nem éreztem ugyanezt Jonnal kapcsolatban.

Talán pont erre volt szükségem. Egy olyan kapcsolatra, mely nem jár kockázattal, és nem emészt fel mindent, ahogy annak idején Romannal.

Jonnal pont az ellenkezője történt. Hónapokba telt, mire vette a bátorságot, és randira hívott.

Ez teljesen más volt.

Pont ez volt benne a jó.

Épp erre volt szükségem.

– Jól van – mormoltam, és egész másképp néztem rá.

– Jól van? – kérdezte megkönnyebbülten, ugyanakkor reménykedve.

– Jól van. Nem borulok ki a fürdőszoba miatt. – Szünetet tartottam, és szégyenlősen kerültem a tekintetét. – És elhívhatsz randira.

– Nagyszerű – mondta széles vigyorral az arcán.

Hirtelen arrébb léptem, és a levegőbe emeltem a mutatóujjamat.

– De ezt a munkát kifizetem neked.

– Nincs szükségem a pénzedre. Én csak…

– Semmi vita! Ha eladom a házat, kifizetem a munka árát. Remélem, megőrizted a számlákat.

– Nem azt mondtad, hogy nem fogsz ügyet csinálni a dologból?

– Meggondoltam magam. Jobban teszed, ha elfogadod a feltételemet, különben a Harperbe történő vacsorameghívásra is nemet mondok.

Megvakarta a fejét, majd grimaszolt egyet.

– A Harperbe?

– Egy tízezer dolláros fürdőszobával rendelkező nőt mégsem vihetsz akárhová vacsorázni. Az nem vetne rád jó fényt. Megadtad az alapot. Lássuk, milyen a folytatás.

Nevetett, és a fejét csóválta.

– Jó, akkor legyen a Harper. Amúgy nem volt tízezer a fürdőszoba, és nem vagyok hajlandó mást elfogadni, csak az anyagárat. Kivéve a zuhanyt, mert azt ajándékba adom – tette hozzá, miközben a vállam fölött a zuhanyra mutatott.

Mosolyogtam, és felé nyújtottam a kezemet.

– Megegyeztünk.

Néhány másodpercig eltartott, míg a kézfejemet bámulta. Aztán belecsapott a tenyerembe, megszorította a kezemet, és maga felé húzott, hogy átöleljen.

Kellemes volt a karjaiban lenni. Éreztem kőkemény felsőtestének melegét, miközben a hátamat simogatta.

Kicsit szomorú voltam, mert éreztem, hogy ő jóval többet érez irántam, mint én iránta.

Már elmúlt hét óra, amikor hazaértem. Jon és én a vendégfürdőszobán dolgoztunk, ami lepattant koszfészeknek tűnt a fő fürdőhöz képest. El sem hiszem, hogy képes volt megcsinálni az egészet, míg én a városban voltam. Azt is képtelen vagyok felfogni, hogy beleegyeztem a randiba.

Csóváltam a fejem a gondolatra, aztán a kosárba dobtam a kulcsot, és becsuktam a bejárati ajtót. Loretta rögtön megjelent. Szaladt, ahogy apró lábai bírták.

– Szia, kislány! – szólítottam, majd lehajoltam, és felvettem, mert tudtam, mennyire vágyik a törődésre. Nagyon ritkán mentem nélküle a másik házba, de csak nemrég jöttünk vissza a szüleimtől, Virginiából. – Jaj, ne nézz így rám! Nyolc órát utaztunk. Szerintem mindkettőnknek elég volt egy kicsit az összezártságból.

Fejétől a hátáig végigsimítottam a bundáján.

Megnyalta az arcomat, majd mocorogni kezdett a karjaimban. Letettem a földre. Azonnal a hátsó ajtóhoz rohant, de végig figyelte, hol vagyok.

– Jól van, jól van. Mehetsz játszani – mondtam, és kinyitottam neki a hátsó ajtót.

Míg a szüleimnél laktunk, nem igazán volt szabadsága. A szüleim háza a tóra néz. Féltem, hogy Loretta majd a kacsákat akarja levadászni, ezért bemegy a tóba, és megfullad. Épp ezért egy percre sem engedtem ki szegényt, és ezt nyilván nehezen viselte.

Miután bezártam a hátsó ajtót, gyorsan végignéztem a leveleket.

Számla. Számla. Számla. Reklám. Lánclevél?

Onnan tudtam, hogy a lánclevél feliratot kézzel írták a boríték hátuljára.

Mosolyogtam, amikor kibontottam.

Kedves Elisabeth!

Nem igazán hiszek az ilyesmiben, de ez igaz. A következő fél órában hívd fel a nővéredet, máskülönben hét évig balszerencsés leszel. Nancy Smith megkapta ezt a levelet, és egyszerűen kidobta. Másnapra visszanőtt a szűzhártyája, a macskája megszökött, ő pedig megbotlott, és elesett a fürdőszobában.

Ne járj úgy, mint Nancy! Hívd fel a nővéredet!

Kristen

Nem volt nővérem. És nem gondoltam volna, hogy Kristen ennyire bolond. Öt évig volt a sógornőm, ugyanis eddig tartott a házasságunk Romannal. Egyedüli gyerek vagyok. A szüleim sokkal messzebb laktak tőlünk, mint Roman családja, ezért én is őket tekintettem családomnak. A szülei nagyszerű emberek. Tárt karokkal fogadtak, és nagyon szerettek. Soha nem éreztették velem, hogy nem az ő vérük vagyok. De aznap, amikor otthagytam Romant, őket is elvesztettem.

Először nagyon furcsa volt nélkülük, de azt hiszem, hosszú távon mindenkinek jobb volt így. Én legalábbis azt hittem, hogy szükségem van az eltávolodásra. Csak így kezdhetek új életet anélkül, hogy folyamatosan kísértene a múlt.

Miután elváltunk, fél évig képtelen voltam olyan étterem közelébe menni, ahová annak idején Romannal jártam. A családjával sem akartam tartani a kapcsolatot. Gondoltam, járja mindenki a maga útját. Főképp, hogy Roman továbbra is az életük része.

A Leblanc családtól viszont nem olyan egyszerű megszabadulni. Az anyja és a húga egyszerűen nem vették tudomásul, hogy eltávolodtam. Kezdetben naponta hívtak, és amikor nem válaszoltam, borral és sushival a kezükben megjelentek a háznál. Az igazat megvallva nekik köszönhetem, hogy túléltem az első évet.

Ahogy telt az idő, több teret engedtek, mert arra gondoltak, hogy az új életemhez új férfi társul. Pedig szó sem volt erről. Legalábbis egyelőre. Bár ami a Jonnal tervezett randevút illeti, még ez is változhat.

Újraolvastam a levelet, majd a gránitpult előtt lévő bárszékre tettem. Ezt még a szüleimtől kaptam, amikor beköltöztünk a házba. Soha nem felejtem el Roman döbbent arckifejezését, amikor a szállító letette elénk a számlát.

Szüleim elég idősek voltak hozzám képest. Már feladták, hogy gyermekük legyen, amikor sikeresen megfogantam. Apám szinte mindent megengedett, anyám viszont szerencsére – vagy nem szerencsére, attól függően, hány évesen kérdeztek volna – elég szigorú volt, így végül nem lettem elkényeztetett és kiállhatatlan. Apámat már a születésem előtt az ujjam köré csavartam. Ezért, amikor huszonhat évesen férjhez mentem a katonai akadémia végzőséhez, apám kimondhatatlanul boldog volt.

Esküszöm, szó szerint fülig ért a szája, amikor az oltárhoz kísért, és átadott Romannak. Kétszáz ember volt jelen az esküvőn. Ameddig a szem ellátott, mindenütt ételek és italok, mintha szó szerint egy hadsereget hívtunk volna. Nem véletlenül rúgtak olyan magasra a ceremónia költségei. Apám azt mondta, minden pénzt megér, hogy az ő egy szem kincse férjhez megy.

Próbáltam ismét a jelenre koncentrálni. Megragadtam a telefont, és felhívtam Kristent, miközben igyekeztem átfutni a többi levelet.

Még több számla. Még több reklámlevél. Karácsonyi üdvözlőlap egy ügyféltől, merthogy nemsokára itt a Hálaadás. Az utána következő levéltől viszont megfagyott a vér az ereimben. A Leblanc Művektől jött. Elvörösödtem, és azt hittem, rögtön elájulok.

Kinyitottam, és Kristen pont ekkor vette fel a telefont.

– Örülök, hogy élsz! – üdvözölt boldogan.

– A jó édes anyádat – mormoltam összeszorított foggal, miközben kivettem a csekket a borítékból.

– A fenébe! Tényleg visszanőtt a szűzhártyád? Tudom, jobb dolgom is lehetett volna, mint hogy levélláncot küldök.

– A bátyád…

Nem is kellett többet mondanom. Kristen szitkozódni kezdett.

– Mit csinált már megint őnagysága? – kérdezte.

Loretta kaparászni kezdett a hátsó ajtónál, de ügyet sem vetettem rá, csak elindultam a hűtő felé.

– Öhm… Hahó! Mit csinált Roman? – sürgetett Kristen, amiért nem válaszoltam rögtön.

Úgy éreztem, legalább fél üveg bort kell magamba döntenem, ha folytatni akarom a beszélgetést.

– Iszom – magyaráztam.

Sóhajtott, mert tudta, mit értek ezalatt.

– A fenébe! Mennyit?

Nem bajlódtam pohárral. Foggal húztam ki a dugót, és elkezdtem inni az üvegből.

– Többet, mint legutóbb? – kérdezte, amikor nem válaszoltam.

– Mhm – mormoltam, miközben döntöttem magamba az italt.

– Apa beszélt vele. Esküszöm. Mindannyian beszéltünk vele. Csak nem hallgat ránk.

Lenyeltem a számban lévő bort, aztán eszembe jutott, hogy a bort nem üvegből szokás vedelni. Ettől még ugyanúgy folytattam az ivást, ahogy elkezdtem: üvegből.

Kristen türelmesen megvárta a vonal túlvégén, míg összeszedem a gondolataimat. Mély levegőt vettem, aztán csendben átkoztam magam, amiért felhagytam azzal a meditációs baromsággal, amit még akkor kezdtem, amikor teherbe akartam esni.

Amikor végre képes voltam uralni az érzelmeimet, szólásra nyitottam a szám, aztán teli torokból üvöltöttem:

– Ő soha nem hallgat senkire!

Na, ennyit arról, hogy ura tudok lenni az érzelmeimnek.

– Tudom – válaszolta szomorúan. – Mennyi?

– Kétszázezer dollár.

– A kurva életbe – suttogta.

Ismét kutakodni kezdtem a hűtőben. Reméltem, hogy a kajamaradékok között megbújt valahol még egy üveg bor. Őszintén szólva nem csináltam nagy ügyet az étkezésből, ezért azt sem tudtam, mit rejt pontosan a hűtő. Fogalmam sincs, honnan, de sikerült előkerítenem egy üveg sört, amit gyorsan felbontottam, és kortyolni kezdtem. Nem válogattam az italok között. Ha szóba került a volt férjem, inkább ittam, mielőtt eluralkodik rajtam a gyilkos ösztön, és kinyírom.

– Ennek véget kell vetni! – mondtam, és a pultra vágtam a sört, ami ezek után habzani kezdett. – A fenébe! – odarohantam vele a mosogatóhoz. Szerencsére épp időben, mert még nem folyt ki teljesen.

– Jól vagy? – kérdezte Kristen.

Nem törődtem a kérdéssel. Egyáltalán nem voltam jól. Semmilyen értelemben. Mérhetetlen dühöt éreztem, és ő volt az egyetlen, aki meghallgatott.

– Nem kell a pénze. A tudtom nélkül kifizette a házat. Ezek után nem fogadhatom el a pénzét.

Egy ideig mély csend támadt. Előre tudtam, mi következik. Ugyanaz a mellébeszélés, mint amit az anyja produkált, amikor először hívtam, és kértem, hogy állítsa le a fiát, mert nem akarok több csekket kapni.

– Csak gondoskodni akar rólad – suttogta Kristen.

Tettetett nevetésben törtem ki, miközben könnyek szöktek a szemembe.

– Ne traktálj ilyen hülyeségekkel! Te tudod a legjobban, hogy akkor kellett volna rólam gondoskodnia, amikor házasok voltunk. Most már késő.

Sóhajtott.

– Akkor alapította a céget, amikor házasok voltatok. Ezért gyakorlatilag a tiéd a fele.

– Gyakorlatilag? – csattantam fel, miközben lehunytam a szemem, és olyan erősen szorítottam a telefont, hogy attól tartottam, még a végén eltörik. – Gyakorlatilag nézzük a dolgokat, Kristen? Mert gyakorlatilag Roman kevesebb mint huszonnégy órával Tripp halála után alapította azt a szaros céget! És gyakorlatilag hat hónapon keresztül tudomást sem vett rólam, és került, mint a leprást. Pont, amikor a legnagyobb szükségem lett volna rá! Gyakorlatilag élőhalott voltam, mégis visszamentem a szülés után három héttel dolgozni, hogy ő otthagyhassa a munkáját, és kutatót játszhasson. Gyakorlatilag tönkretette az életemet az a szájba vert cég! Tudod mit? Gyakorlatilag lószart sem akarok a Rubicontól, a Leblanc Művektől, és főképp Romantól!

Elhallgattam, hogy levegőt vegyek, de kitört belőlem a heves zokogás.

– Szent ég! – sóhajtotta.

– Segíts véget vetni ennek az egésznek! – böktem ki végül. – Már két éve, hogy elváltak az útjaink. Szólj neki, hogy hagyja abba!

– Jól van, jól van! Nyugodj meg! Majd beszélek vele még egyszer. Megkérem apát és anyát, hogy ők is próbáljanak rá hatni.

Remegő kézzel megtöröltem az orromat.

– Próbálok továbblépni, és új életet kezdeni, de ő még ezt sem képes hagyni.

– Igazad van – vágta rá. Talán félt, hogy megint kiborulok. – Majd gondom lesz rá. Talán abbahagyja.

Nyeltem egy nagyot, aztán próbáltam összeszedni magam, és feltörölni a közben kiömlött sört.

– Köszönöm – motyogtam, aztán az üveggel együtt a csekket is a kukába hajítottam, és elindultam a hátsó ajtó felé, hogy beengedjem Lorettát. – Ne haragudj! Nem azért hívtalak, hogy ordibáljak veled a bátyád miatt.

– Semmi baj. Jól tetted, hogy szóltál. Tudjuk, mekkora seggfej. Ez sajnos nem újdonság. Amúgy hiányzol. Ha bármikor panaszkodni van kedved, csak hívj!

Halványan elmosolyodtam.

– Azt hiszem, jobban tettem volna, ha inkább hozzád megyek feleségül.

– Na igen. Sokkal jobb parti lennék. Csak az a kár, hogy mindketten a férfiakhoz vonzódunk.

Kezdtem kicsit megnyugodni, és a kedvem is jobb lett.

– Ez tényleg nagy kár.

– Jól van. Most, hogy kitárgyaltuk, mekkora barom a bátyám, áruld el, mi van veled!

Nagyon hiányzott Kristen.

A hajam végét birizgáltam, aztán kiböktem:

– Jon randira hívott.

– Micsoda? – kiáltotta olyan hangerővel, hogy el kellett tartanom a telefont a fülemtől. – Jó ég! Mit mondtál?

Lerogytam a székre, és lerúgtam a cipőmet.

– Elfogadtam a meghívást.