A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

A. L. Jackson: If Forever Comes, 2013

Fordította

BOZAI ÁGOTA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Elvesznék benned (Nem engedlek I.), 2019

Visszatérnék hozzád (Nem engedlek 2.), 2019

Copyright © 2013. If Forever Comes by A. L. Jackson

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-5929-82-3

AJÁNLÁS

Az én Mollymnak. Mert a legkisebb lélek is örök életű.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Devyn és Katie – Ez őrült menet volt. Köszönöm, hogy kitartottatok mellettem, és mindent elviseltetek.

Chad, Eli és Braydon – Köszönöm, hogy mindig megértők voltatok velem.

Christine, Gail és Stacy, csodálatos bétáim – Köszönöm, hogy rám szántátok az időtöket, köszönöm a javaslataitokat és a bölcsességeteket, és azt, hogy megosztottátok velem a történeteiteket.

Nancy – Köszönöm, hogy ezt az egészet formába ráztad.

Első fejezet

CHRISTIAN

Most, szeptember vége

Megfogadtam, hogy akármit hoz, akármit tesz elénk az élet, soha, soha nem térek ki előle.

Komolyan gondoltam. Ígéretem minden kicseszett szavát a legeslegkomolyabban.

De az élet olyan útra vitt minket, Elizabethet és engem, amin egyikünk sem tudott navigálni. És egyikünk sem bírta ki. Az élet néha olyan súlyt tesz ránk, hogy megroggyanunk alatta, annyira belegörnyedünk, hogy megtörünk.

Tönkretettem Elizabethet. Kegyetlenül. Vadember módra.

Cserébe ő is tönkretett engem. Darabokra tört.

Számhoz emeltem a poharat. Az aranyló folyadék vékony eret égetett, ahogy lecsordult a torkomon, gyomrom mélyén a vigasz szánalmas utánzatává lett.

Megint felemeltem a poharat, ezúttal kiittam. A pultra csaptam, jégkockák koccantak a pohár alján. A hajamba túrtam, tenyérrel simítottam rá a nyakam feszült izmaira.

Kurt a poharamra biccentett.

– Kérsz még egyet?

Vállat vontam, az üres poharat tétován felé toltam.

– Azt hiszem, nem ártana.

Fejét enyhén ingatva nevetett, és töltött.

– Ma visszafogod magad? Az utóbbi három hónapban minden éjjel záráskor vonszoltad ki innen a nyomorult seggedet. Figyeltelek. Mi van? Csak nem azt tervezed, hogy leszoksz vagy ilyesmi?

Gúnyos kérdés volt. És rosszallón nézett rám.

Hitetlenkedő horkanás tört elő belőlem. Fején találta a szöget. Nem volt más tervem azon kívül, hogy merev részegre igyam magam, és imádkozzak, hogy amikor reggel felkelek, elmúljon ez a rémálom, és Elizabeth ágyában legyek.

– Pohár ne maradjon üresen!

Letette elém az italt.

– Gondoltam.

A kis kocsma csendes volt ezen az estén. Csak kétsaroknyit kellett a város felé mennem a lakásomtól, hogy a nyugalomnak erre a szigetére jussak. Milliószor elmentem előtte Elizabethhez menet és vissza, és most ez a hely valami istenverte menedék lett, ami csak tovább fokozta a nyomoromat, még jobban beletaposott. Igen, pontosan tudtam, hogyan lehet eljutni idáig, de ez nem jelenti azt, hogy nem voltam elveszett ember.

Azok voltunk. Mind a ketten. Teljesen, kibírhatatlanul elvesztünk.

Előrehajoltam, a pultra könyököltem, a fejemet a kezemre támasztottam. Nagyot kortyoltam a hűvös italból, és azt kívántam, hogy Elizabeth hiánya bárcsak ne fájna ennyire. Mert ez a hiány maga volt a gyötrelem. Elviselhetetlen kín.

Gyomromat égette az ital, de a zsigereimben éreztem, hogy Elizabeth még nálam is jobban szenved, hogy el sem tudom képzelni, milyen rossz neki, és ez mérhetetlen fájdalom volt nekem is.

Rögtön felugrottam, amikor azt hallottam, hogy szék csusszan a padlón mellettem. A hang irányába fordultam, mert látni akartam, ki tartja szükségesnek, hogy pontosan mellém üljön egy kocsmában, ahol majdnem csak én vagyok egyedül.

Matthew.

Hát persze.

Mély sóhajjal huppant a bárszékre, és a pultra könyökölt.

Jött Kurt.

– Mi legyen, öreg hal?

– Bud Light.

Egyikünk sem szólt, Kurt felnyitotta a sört, és odacsúsztatta Matthew-nak.

– Kösz – mordult Matthew.

– Ez a dolgom.

Matthew a szájához emelte az üveget, csak nézett maga elé, és nagyot kortyolt.

Súlyos feszültség vibrált közöttünk, megsűrűsödött tőle a levegő. Idegesen ittam, az ujjaimmal doboltam a pulton, védekezőrendszerem riadókészültségben.

– Elég nehéz téged megtalálni – szólalt meg végre.

– Ez azért van, mert nem akarom, hogy megtaláljanak.

Ez nyilvánvalóan hazugság volt. Csak azt akartam, hogy Elizabeth valahogy visszataláljon hozzám. Azt nem akartam, hogy Matthew olyan baromságokkal traktáljon, hogy minden rendben lesz. Idővel minden helyrejön, csak várjam ki.

Mindig az volt, hogy még több kibaszott idő kell. De az idő csak telt és gyűlt, és még nagyobb rakás szerencsétlen szomorúságot dobott ránk. És Matthew nem szenvedte meg úgy, mint mi. Ő nem nézte végig, ahogy a fény kialszik Elizabeth szemében. Nem úgy, mint én. Nem hiszem, hogy az idő, bármilyen sok idő képes lenne újraéleszteni ezt a fényt.

– Szóval ezt vagy képes tenni magaddal estéről estére, ha nincs veled Lizzie?

Vállat vontam. Nem érdekelt.

– Szerinted otthon kellene gubbasztanom, vagy mi? – Sértetten felhorkantam. – A francba!

Harag dörömbölt mellkasomban. A lakásomat árultuk, végre szerződést írtunk alá egy ingatlanügynökkel, mert Elizabethtel a tökéletes házat kerestük, ahol együtt felnevelhetjük a gyerekeinket. Az eladástól az utolsó pillanatban álltam el, hogy legalább legyen hol aludnom, miközben az életem szétesik.

Matthew értetlen pillantással nézett rám.

– És ez így jobb? Ezt a megoldást voltál képes kitalálni? – Egyre keményebbek, egyre ridegebbek lettek a szavai, bosszúsan mutatott körbe a helyiségben. – Azt hiszed, nem értem, Christian? Azt hiszed, nem tudom, milyen nehéz neked?

A fejemet ingatva elfordultam. Megint a számhoz emeltem a poharat. Nem, nem hiszem, hogy érti. Hogy a büdös fenébe érthetné? Ő minden éjjel azzal a nővel bújhat ágyba, akit szeret, őt nem választja el az élete szerelmétől egy egész város, ő nem fekszik álmatlanul egész éjjel, és nem aggódik, hogy a szerelme az éjszakának éppen abban az átkozott pillanatában semmisül meg.

Lehajolt, arcát úgy fordította, hogy a szemembe nézhessen.

– Csinálj valamit! – könyörgött.

Fájdalom nyilallt a szívembe, mert tényleg tenni akartam valamit, de aztán mindig, újra visszajött ez a keserűség.

– Mégis, mit? – kérdeztem vissza. Arcom grimaszba rándult a fájdalomtól. – Kibaszottul sokat próbáltam. Megpróbáltam, és attól csak még rosszabb lett. Ha találkozunk, rám sem néz.

– Azért, mert nagyon fáj neki, ami történt, Christian.

– Szerinted ezt én nem vagyok képes felfogni? De nem szüntethetem meg a fájdalmát. Ha magamra vehetném, megtenném, de nem tehetem meg nem történtté a múltat.

– És akkor… mi lesz? Feladod? Úgy teszel, mintha nem lennétek boldogtalanok és szerencsétlenek egymás nélkül?

Matthew csalódottan hátratolta a székét a pulttól, és felállt. Előkotorta a pénztárcáját, egy tízdollárost dobott a pultra. Megfordult, indulni készült, tétovázott. Aztán támadón felém lépett.

– Tudod, mit, Christian? Hittem benned. Megígérted, hogy soha többé nem hagyod cserben, és hittem neked. Megígérted, hogy vele leszel jóban, rosszban… – Remegett, látszott rajta, hogy meg akar nyugodni, rövid, barna hajába markolt. – Hát most rossz a helyzet, és ez kibaszott fájdalmas. Tudom. És azt is tudom, hogy ez neked ugyanannyira fáj, mint neki. De ez, ez itt – mutatott a bárpultra –, ez az, amivel megszeged az ígéretedet. Ilyenkor kell helytállni, nem akkor, amikor minden a tervek szerint megy.

Figyelmem az ujjaimra siklott, erősen fogtam a félig üres poharat. Keresetlen szavak csúsztak ki a számon:

– Ő nem akar engem, Matthew. Ki is mondta, hogy inkább meghalna, mint hogy még egyszer hozzáérjek. Hidd el, ha lenne esély, hogy visszaszerezzem, megtenném! De nincs. Elizabeth már meghozta a döntést. Nem kellek neki.

– Annyit küzdöttél, hogy együtt lehessetek. És most nézz magadra! – mondta, undorral ingatva a fejét. – Átkozott idióta vagy, Christian.

Azzal ott hagyott a nyomoromban.

Az utolsó cseppig kiittam az italomat. A bárpultra dőltem, a könyökhajlatomba temettem arcomat.

Fájt a fejem. Fájt a szívem.

Minden kibaszottul fájt.

A szemem sűrűn lecsukódott, a gondolataim lebegtek, a fantázia és a valóság határán kóvályogtam.

Második fejezet

CHRISTIAN

December vége, kilenc hónappal korábban

Becsuktam az ajtót magunk mögött, ráfordítottam a zárat. Elizabeth a szoba közepe felé hátrált, melegbarna szemét elfordította tőlem. Mohón lerohantam, a csípőjét szorítottam, a számat édes szájára préseltem.

– Egész éjjel vártam, majdnem beledöglöttem a várakozásba, hogy kettesben lehessünk – súgtam a fülébe, és magamhoz szorítottam.

Elizabeth torokhangon felnevetett. A mély, doromboló hang az ajkamon rezgett. Ez nagyon erősen felidézte bennem azt a képet, ahogy a lakásom falához nyomtam, még amikor mindketten egyetemisták voltunk, és ugyanazokat az utcákat róttuk New Yorkban. A nő, akit a karomban tartottam, olyan nagyon emlékeztetett arra a tizennyolc éves lányra, akit régen öleltem, még akkor, amikor a testünk felfedezte a szerelmet még akkor, amikor alig nőtt ki az ártatlan lánytestből és lett szexi nővé, aki szinte az ágyamban élt. Akkor flörtölt és izgatott és ingerelt és lángra lobbantott, és könyörögtem neki, hogy még, még, még.

És átkozott legyek, ha nem ismerem el, hogy csodálatos érzés volt visszakapni.

– Most, hogy kettesben vagyunk, mit szándékozol tenni velem? – kérdezte évődve, a nyakkendőmet megmarkolva.

Vacsorázni voltunk, megünnepelni újonnan kezdődő közös életünket. Lizzie ünneplős ruhát vett fel, egyszerűen csodálatosan nézett ki, fekete haját szalagokkal kötötte kontyba. És Elizabeth… Istenem! Egy pillantás elég volt, hogy ellopja a szívem. A várost a tél fojtogatta, Elizabeth kötött ruhát viselt, vékony derekán övvel. A térdig érő ruha tökéletesen követte csípője, combjai vonalát. Csak egy keskeny csíkban látszott ki meztelen bőre a csizma hosszú szára fölött. Az ujján csillogó gyémántgyűrűt néztem. Még mindig nem tudtam elhinni, hogy megengedte, hogy felhúzzam az ujjára. Istenem, alig vártam, hogy feleségül vehessem.

– Inkább az lenne a helyes kérdés, hogy mit nem akarok tenni veled – súgtam, egyik tenyeremet a tarkójára simítva, a másikkal a csuklóját markolva. Vadul csókoltam, szinte faltam a torkából felszálló döbbent, boldog sikolyt. A nyelvemmel simogattam a nyelvét. Csókoltam, csókoltam, csókoltam, soha nem akartam abbahagyni.

Lakosztályunk hálószobájában a padlótól a mennyezetig húzódott az utcára néző ablak. A sokadik emeleten voltunk, alattunk ragyogott a város. A tél támadott, a tintafekete égből hópelyhek szabadultak el, lebegtek a földfelszín felé. Fények csillantak, lágy tündökléssel borították be sötétbe borult szobánkat.

Az ablakhoz nyomtam. Elizabeth felsóhajtott. A drága üvegtáblának támaszkodott, én tökéletes testét néztem a város előterében, a város ott terült el mögötte, mintha a múltamat visszhangozta volna, sűrű, szinte életre kelő emlékeimet. Egy lépést hátráltam, és hagytam, hogy a tekintetem őt pásztázza, aki minden emlékemben benne volt.

Fokozatosan élesedett a kép, a szép arc körvonalait láttam, és a tekintetem egy pillanatra elveszett szemének lágy borostyánbarnaságában. Rajongás lüktetett az ereimben. Imádtam. Mindent szerettem Elizabethben, teljes szívemből, teljes lelkemből. Ő volt az életem.

És az egész életemet arra szántam, hogy ezt bebizonyítsam neki.

Lassan, de előre megfontolt szándékkal mozdultam. Letérdeltem elé, néztem, ahogy megnyílik az ajka. Kezemet a ruhája alá csúsztattam, felsimítottam combja lágyságán, tenyerembe vettem tökéletesen kerek fenekét, ujjaim alatt csipkét és szatént éreztem. Ruhája felgyűrődött a karomon, a csípőjére húztam. Feszes combja teljes hosszában meztelen volt, ahogy ott állt csizmában, remegve.

– Neked van a legédesebb segged a világon, Elizabeth – suttogtam. Ujjaim a finom húsba mélyedtek. Amikor így érintettem, a testemet elöntötte a mindent felülíró vágy. Lángok nyaldosták a bőrömet, tűz lüktetett az ereimben.

Testem minden porcikája megmerevedett.

– Mindig is neked volt a legpompásabb segged – mondtam, és felnéztem rá. – Tudtad? Amikor tíz éve először találkoztunk abban a kis kávéházban, csak arra tudtam gondolni, hogy mit rejtegetsz a ruhád alatt. És ez maga a tökéletesség, Elizabeth. Mindened, mindened tökéletes.

Elizabeth sötét, mohó tekintettel nézett le rám. Kezem céltudatosan siklott előre. Hirtelen kinyújtottam nedves-forró nyelvemet, nyalintva jeleztem, hogy tárja széjjelebb a lábát. Behajlított ujjaim fonákját húztam végig a combjai között feszülő, átnyirkosodott csipkén.

Teste megremegett, vállamra támaszkodott, hogy megtartsa magát.

– Christian… – halk könyörgés volt a sóhaj, az ingembe markolt.

Ahogy a nevemet nyögte, az maga volt a mennyország.

Gyötrelmes felnyögést sikerült elfojtanom magamban, kezem lefelé mozdult, a csizma pereméhez. Egy kicsit hátrébb csúsztam, egyik térdem a padlón, a másik behajlítva előttem, fél talpon tartottam magamat a padlón. Lábát a térdemre emeltem.

– Azt akarom, hogy soha ne felejtsd el ezt az éjszakát, Elizabeth.

Lassan lehúztam a cipzárt a csizmáján, bokáig. A szoba csendjébe szűrődő halk, fémes surranástól megcsapott a vágy. Gyomrom összerándult az izgalomtól. Minden akaraterőmre szükségem volt, hogy fegyelmezzem magamat, hogy lassan csináljam, mert élvezni akartam ezt az éjszakát.

– Azt akarom, hogy örökre emlékezz, milyen volt az első szeretkezésünk a városban, ahol sok éve megismerkedtünk.

Azt akartam, hogy ez az éjszaka kioltson minden rossz emléket, amit erről a városról őrzött, hogy az a több száz tökéletes éjszaka jusson róla eszébe, amit úgy töltöttünk el együtt, hogy testünk összefonódott.

Azt akartam, hogy ez az éjszaka nyomot hagyjon. Hogy örök emlék legyen.

Azt akartam, hogy ez az éjszaka ígéret legyen.

Lehúztam a csizmát, Elizabeth arcát néztem, amikor a lábbeli halk koppanással a padlóra esett.

Elizabeth halkan nyöszörgött, teste hevesebben remegett.

Csendben szabadítottam ki a másik lábát.

Sűrű lett a levegő körülöttünk a várakozástól, ziháló légzésünk hangjai lüktettek a szobában. Mindkettőnk teste megfeszült, tudtuk, milyen lesz a gyönyörünk. Elizabeth és én olyan sok időt pazaroltunk el! Túl sok időt. Hány éjszakát tékozoltunk el, amikor egymás karjaiba bújhattunk volna, mint ma éjjel? Nem akarok több elfecsérelt éjszakát, ezt tudtam. Elegem van abból, hogy ne használjam ki az esélyeimet, nem akarok többet bolondként élni.

Érte fogok élni.

És soha nem telek be vele.

Hátrahúzódtam, hogy jobban láthassam.

Mezítláb feszengett előttem, tenyerét az ablakhoz nyomva támaszkodott az üveglapon. Tekintete mély volt, sötét, vággyal telt… olyan vággyal, mint az enyém. Puha ujjak simították nyakamat, ajkamra értek, lángra gyúltam.

– Szép vagy – súgta, arca mély, őszinte érzelemmel megrándult. – Kívül-belül szép vagy. Köszönöm, hogy megmutattad nekem. Köszönöm, hogy megláttattad velem. Köszönöm, hogy segítettél hinnem. Már el is felejtettem, hogyan kell.

Szerető érintésétől borzongás futott végig a gerincemen, a vágyam hajtotta egyre feljebb, a rajongás volt ez, ami lényem minden résébe befészkelte magát. Elizabeth az enyém. Az enyém. És semmi kétség, hogy hozzá tartozom.

– Soha többé nem hagyom, hogy elfelejtsd!

Az ígéret szétterjedt a vágytól vibráló levegőben.

Határozott mozdulattal felálltam. Egyenesen a szemébe néztem, szándékaimat nem lehetett nem érteni. Kioldottam a keskeny övet, hagytam, hogy a padlóra essen, aztán megmarkoltam, felrántottam és lehúztam róla a ruhát. Haja sűrű hullámokban terült szét a vállán, majdnem meztelen teste olyan volt, mint a világítótorony, hazahívott. Csípőjénél fogva emeltem fel. Hosszú lábait derekam köré kulcsolta, két karjával a nyakamat fogta át. Finom kis teste égett, ahogy hozzám simult.

A lelkem dalolt.

Egyik kezemmel a derekát fogtam, másikkal az ablakon beszűrődő halvány fényben csillogó, szőke haját simogattam.

Elizabeth gyengéden az ajkamhoz súrolta az ajkát, aztán beszívta előbb az alsó ajkamat, majd a felsőt. Nyelvét lassú, csábító mozdulattal húzta végig a nyelvemen, mire mohó vágy töltött el, hogy azonnal magamévá tegyem.

Mély, kéjes morgás tört fel a torkomból, és a számon éreztem, hogy Elizabeth mosolyog, bájos, kaján mosollyal csábít.

Még erősebben szorítottam magamhoz, és a szoba közepén álló hatalmas ágy felé vittem.

Ez a lány túl sok. Egy érintés, és sikerül egy pillanat alatt megbűvölnie.

De ma éjjel én… én bűvölöm meg.

Az ágyra ejtettem. Teste rugózott a kényelmes matracon, visszatért a gyöngyöző, rekedtes nevetés, Tökéletes ajkán szemérmes mosoly derengett, ahogy felnézett rám.

– Mi olyan mulatságos? – kérdeztem, nagyon igyekezve, hogy komoly maradjon a hangom. Hátraléptem, meglazítottam a nyakkendőm csomóját, meghúztam, a földre dobtam. Csak őt néztem, rezzenéstelenül álltam a tekintetét, ahogy egyenként kigomboltam az ingem gombjait.

Könyökére támaszkodva, combját összezárva figyelte, ahogy lehámozom a vállamról az inget. Érdes volt a hangja.

– Azért nevetek, mert nem tudom abbahagyni, Christian. Nem tudom elmondani, mit jelent nekem, hogy veled vagyok. Sosem gondoltam volna, hogy érezhetek még így. Hogyan próbálhatnám leírni, mennyire jó ez?

Lassan előrenyomultam, a térdére simítottam a tenyeremet.

– Készülj fel, hogy nap mint nap, minden éjszaka így fogod érezni magadat, Elizabeth. Soha, egyetlen pillanat sem lesz, amikor nem szeretlek. – Szétfeszítettem a combjait. Figyelmem a csipke borította középre koncentrált. Közelebb hajoltam, ajkamat a vékony anyagra szorítottam. – És soha, egyetlen pillanat nem lesz, hogy ne akarjalak megérinteni, ha együtt vagyunk.

Elizabeth teste megrándult. Lapos hasának izmai remegték tovább a testén fodrozódó édes borzongást, ahogy hosszan, határozottan végignyaltam a csipkét. Vonagló mozdulat.

– Ó, istenem, Christian!

Sóhaj. Könyörgés.

Az illata, a remegő ajkáról feltörő hangok, a belőle sugárzó forróság hatására testem felett lassan átvette az uralmat a vágy.

Lemásztam az ágyról, megragadtam a combját, és a matrac legszélére húztam. A bugyija alá csúsztattam az ujjaimat, ő pedig nagyon finoman, elegánsan, szexin felemelte a lábát, egyiket a mellkasomhoz nyomta, a másikat a combomhoz.

Bassz…

Kevés szó van, amivel ezt le lehetne írni. Önkéntelenül azt az egyetlenegyet mondtam, amit a legmegfelelőbbnek találtam.

– Tökéletes. Abszolút tökéletes vagy, Elizabeth. Senki sem hasonlítható hozzád. Senki.

Ő volt. Csak ő.

És csak ő lesz.

Hátrahúzódtam, lassan lehúztam a lábán a bugyiját, és félredobtam.

Elizabeth számomra felfoghatatlanul gyors mozdulattal feltérdelt. Az előttem térdelő nőn csak melltartó volt, ehhez hasonló szexi darabot még nem láttam, csupa fekete fodor és csipke. A pompás test többi része csupasz volt, bőre mézszínű, sima selyem, érintésemért könyörgött.

Annyira kívántam, hogy szinte fájt. Alig vártam, hogy elmerülhessek a combja közt a forróságban.

Ujjait végighúzta a mellkasomon. Gyomrom összerándult, ahogy keze egyre lejjebb csúszott, a szőrszálakat követte tapogatva, és eltűnt a nadrágom övpántja alatt. A szemembe nézett, tekintetében feltétlen szerelmet és elemésztő vágyat láttam, ahogy lassan kigombolt. Édes leheletét az arcomon éreztem.

Közelebb hajolt, és végig a szemembe nézve lehúzta a cipzárt. Olyan lassan, amilyen lassan én vettem le róla a csizmát. A nadrág övpántja lazán lógott. Szája egy leheletnyire volt a számtól, a szavak úgy szivárogtak ajkáról, mintha seb vérezne, elfogott a mámorító, lassú szédület.

– Tíz év, Christian, és semmi sem változott. Teljesen odavagyok érted. – Ujjai az alsónadrágom szélén időztek. – Még mindig meg tudod dobogtatni a szívemet, mintha megbolondulna, olyan hevesen ver a közeledben, mintha ki akarna ugrani a helyéből – mondta sürgető szenvedéllyel. – Minden porcikám annyira kíván, hogy az szinte fáj.

Az utolsó mondatot olyan elszánt vágyakozással mondta, hogy az az ereimben lüktetett.

Mozdulatai sűrűek voltak, épp mint a levegő, a vágy súlya nehezedett rájuk. Nyelt egyet.

– Mindig téged akartalak, Christian. Attól a pillanattól fogva, hogy rájöttem, beléd szerettem. Tizennyolc éves koromtól. Nem múlt el. És ígérem, hogy soha nem is fog elmúlni.