A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Gondolatmappa, 2017

Elveszve (Aranykör 1.), 2018

© Hidasi Judit, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Gimes Katalin

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-5875-47-2

Most

Minden, amit szeretek, itt van velem. A fiam és a másik kettő, aki szintén lehetne a fiam.

A volt férjem a nővel, aki gyereket vár.

És a nyomozó, akinek valószínűleg az egész hátralévő életemben hálás leszek, amiért segített, hogy megtaláljam a fiúkat.

A kis Zalán és a szülei még lent voltak a parton, mi pedig, a furcsa család, grillvacsorához készülődtünk.

Az első este volt, hogy mindenki megérkezett, és ott volt a házban. Az első este volt, hogy el kellett mondjam a fiúknak, hogy mi történt, mert csak András tudta.

El kellett mondanom, hogy két nappal korábban egy család halt ki itt, és valószínűleg azzal tartom kordában az ép eszem, hogy nem foglalkozom vele.

Nem tudom, hogy valaha feldolgozom-e azokat a borzalmakat, amelyeket itt éltem át.

De tudtam, hogy a fiam megtalálása pillanatnyilag segít abban, hogy ne veszítsem el a fejem.

– Tudom, hogy azt hiszitek, hogy megbolondultam, és talán ebben igazatok is van – kezdtem –, de higgyétek el, hogy nem volt időm megakadályozni azt, ami történt. Icát és Leventét kivégezte a férfi, akiről fogalmam sincs, hogy kicsoda.

– Aki elvitte a fiad – mondta Zoli.

– Igen, de azt gondolom, hogy azért, mert ő valami végrehajtó lehet. Teljesen egyértelműen megvárta, amíg ideérünk, aztán végzett velük.

Nekem pedig azt mondta, hogy találjam meg az Aranykör tagjait.

Ezt már elmondtam Andrásnak. Fogalma sem volt arról, hogy ezek kik.

– Nem tudom, ez mi, de azt hiszem, hogy köze lehet Gemeneshez. És az ott zajló dolgokhoz. Azt mondta, hogy mentsem meg a gyerekeket.

Éreztem, hogy megint elfog a szorongás. Még bele sem kezdtünk ebbe az ügybe.

András odalépett hozzám, és hátulról átölelt.

– Ülj le egy picit! – suttogta a hajamba, én pedig leültem a kerti fotelbe.

Mit akarsz tenni? – kérdeztem tőle.

– Hogy érted?

– Feljelentesz?

Megrázta a fejét, mint aki rosszul hall.

– Nem tudom, Dóra, ez túl bonyolult, és túl sok mindent át kell gondolnunk.

Nem kell sietnünk. A házba senki nem fog jönni, Zoli eltüntetett minden nyomot, egy hamis profilt is kreált, akinek a nevére átírta a foglalást.

Soha nem jártunk itt. És Ica sem.

– Minden lehetőségünk adott ahhoz, hogy tovább keressük a gyerekeket, és én nem is akarom abbahagyni – mondtam. – Csak néhány napra, amíg túl nem leszünk ezen az egészen.

– Azt hiszed, hogy néhány nap alatt túlleszel a poszttraumás sokkon? – kérdezte András.

Nem leszek. Dehogy leszek…

– Ti mit mondtok, fiúk? Most, hogy korlátlan anyagi lehetőségeink, egy karibi búvóhelyünk és friss nyomunk is van?

A kisebbik egy fél banánt tömött magába, aztán felnézett.

– Itt maradhatunk? Komolyan?

Bólintottam.

– Egy darabig itt maradunk. Meglapulunk, és kitaláljuk, mi legyen.

Levettem a kötényemet, és lerúgtam a papucsomat. Akartam még egyet labdázni Matyival a parton, mielőtt vacsorázunk.

Élvezni akartam a hirtelen jött boldogságomat. Elindultam lefelé a lépcsőn, ahol a többiek rohangáltak a homokban.

Egészen meglepő volt, hogy a zsebemben lévő telefon rezegni kezdett.

Üzenet jött. Anyámtól.

„Apád két napja eltűnt. Beszélnünk kell…”

Egy pillanatra éreztem, hogy a nyakamat megragadja egy hideg kéz. Olyan volt, mintha szorongatna valami. Olyan, mintha utánam nyúlt volna a múltam.

Olyan, mintha emlékeztettek volna arra, hogy ne örüljek túl korán. Egy pillanatra elsápadtam, és talán el is szédültem.

Persze András észrevette.

– Mi az? Baj van?

Letette az asztalra a grillezéshez használt fogót, és mellém lépett.

– Apám az. Illetve anyám – dadogtam. – Most írt, hogy apám eltűnt.

Le kellett ülnöm az asztalhoz, hogy a gondolataim utolérjék a történéseket. Nem ment.

– Ez nem véletlen egybeesés. Szerintem – mondta a nyomozó, és kivette a kezemből a mobilt.

Egy pillanatra átfutott a fejemben mindenféle információ.

Anyámnak elmondtam, hogy megvannak a gyerekek, és megígértettem vele, hogy senkinek nem szól egy szót sem.

Továbbá arra is megkértem, hogy legyen szíves minél kevesebbet kimenni a házból, bár tudtam, hogy András felhívott valakit, aki rendszeresen ellenőrzi, hogy minden rendben van-e arrafelé.

Már előző nap is átfutott az agyamon, hogy mi lesz, ha valahogy kiderül ez az egész, és a szeretteimen keresztül próbálnak majd eljutni hozzám.

Péterékről gondoskodtam, és úgy gondoltam, hogy apámékra nem kell vigyáznom, hiszen nem is tudnak róla, hogy hol vagyok.

Hogy mit csinálok.

Mostanáig.

Talán az sem titok már egyesek előtt, hogy mi történt érkezésemkor a villában.

András volt az, aki próbálta felhívni anyámat, átvenni tőlem az irányítást.

Át is vette. Bemutatkozott neki röviden, majd közölte, hogy velem van, de egyelőre nem mondhatja meg, hogy hol.

Illetve arra is kérte, hogy ne legyen ideges.

Ezen persze muszáj volt elvigyorodnom egy röpke pillanatra. Ilyet is csak egy férfi mondhat.

Ezt nem kérheted egyetlen anyától sem. Hogy egy ilyen helyzetben ne legyen ideges.

Kiss Ágnes, Matyi nagymamája halálra vált hangon válaszolt a nyomozónak, hogy igyekszik nem aggódni.

– Kihangosítom a telefont, Ágnes, és kérem, hogy nagyon pontosan válaszoljon azokra a kérdésekre, amelyeket fel fogunk tenni, rendben van?

– Igen. – Hallottam, ahogy szipog, nyilvánvaló, hogy sírt.

– Én is itt vagyok, anyukám – mondtam, és igyekeztem nem elbőgni magam, ahogy elöntött az aggódás.

De András nem engedte, hogy érzelgősködjünk, határozott kérdései voltak.

– Miért nem jelentette a rendőrségen?

– Mert néhány hónappal ezelőtt Ferenc határozottan megkért rá. Tudtam, hogy megint kerülgeti őt valami régi ügy, és azt is tudtam, előfordulhat, hogy váratlanul el kell mennie.

– Akkor tehát nem tűnt el…

– De abban is megállapodtunk, hogy egy hamis Facebook-profilon keresztül tartjuk a kapcsolatot. Két napja nem tudok róla semmit.

– Van GPS a telefonjában? – kérdezte váratlanul Zoli. – Csókolom, engem nem tetszik ismerni, de…

Közbeszóltam.

– Segíteni fogunk. Zolit valóban nem ismered, de ő internetmágus, ha valaki, akkor ő megtalálja apát – igyekeztem biztosítani őt arról, hogy minden rendben.

Tétova csönd a másik oldalon.

– Nyugodtan beszélhetsz… Anya…

– Rendben. Szóval van nála egy telefon, de nem az, amit használni szokott, hanem egy másik, amit néhány hónapja vett.

Kezdett nagyon úgy tűnni, hogy apám félt valamitől, és teljesen tudatosan készült valamire.

– Az nem baj, ha a száma megvan, én megtalálom – mondta Zoli, és ettől egy kicsit megkönnyebbültem.

– Anya, figyelj rám, kérlek! Nagyon fontos, hogy mindent ugyanúgy csinálj, mint eddig. Tedd a dolgod, vásárolj, lássanak az emberek! Vigyázni fogunk rád, de nem lehetek most ott veled.

Egy nagyon távoli szigetről igyekszem megoldani a dolgokat… De ezt már csak gondolatban tettem hozzá.

Nem akartam neki többet mondani, mert a „több” bizony olyan kérdéseket vetett volna fel, amelyekre egyelőre nem voltam képes válaszolni.

Amit tudtunk, hogy apám minden kétséget kizáróan készült erre a lelépésre.

Az eltűnésére, amire valószínűleg nem úgy került sor, ahogy ő tervezte.

Tartok tőle, hogy baja esett.

Természetesen nem tudtam nem arra gondolni, hogy Ica és Levente halálának, illetve ennek az egész Aranykörnek van némi köze apámhoz.

Ez a gondolat viszont halálra rémített, még akkor is, ha évek óta nem láttam őt, és nem is beszéltem vele.

A szüleink akkor is a szüleink, ha cserbenhagynak minket, akár évekre?

Akkor is, ha nincsenek ott mellettünk életünk legnehezebb napjain?

Nem tudom…

1986

Nem sok olyan gyerekkori élményem van, ami apámhoz és csakis apámhoz kötődik. Ez is olyan, amire az eseményeknek ezen pontján egyáltalán nem emlékszem. Sem a történések pontosságára vagy arra, hogy milyen hideg volt. Arra viszont igen, hogy először éreztem azt az érzést, amit egyébként ritkán éreztem az életemben: fontos vagyok neki. Szeret engem.

Emlékszem olyan részletekre, amelyekre csak egy hatéves emlékezhet. Például, hogy olyan apró volt a kezem a hatalmas kezében, és amikor elengedte, még jó sokáig éreztem a bőrömön a cigaretta illatát.

Meleg és nagy keze volt, és én nagyon szerettem fogni. Inkább levettem a kesztyűm, hogy a tenyerében melegedjek, pedig nagyon hideg volt. Borzasztóan hideg. Havas volt az utca, a hó tetejére pedig vékony jégréteg fagyott. Talán előző nap sütött a nap, és az olvaszthatta fel a hó tetejét, ami éjszaka jéggé fagyott.

Nem tudom, de mintha a gyerekek máshogy lennének a hideggel.

Ha van meleg csizmájuk és kabátjuk, akkor nem zavarja őket. Ha nem fázol, akkor a hó és a jég csupa móka, csúszkálás, szánkózás, korcsolyázás, hógolyózás, nevetés.

Szombat reggel volt, és én szokás szerint apámmal mentem a boltba, mint minden szombaton. Amíg anya otthon takarított, mi mentük bevásárolni, a húgom még túl pici volt, alig kétéves, apám pedig utálta tologatni a babakocsit, szerinte az női feladat, csinálják az asszonyok, úgyis megállnak egymással pletykálkodni a téren.

Ő nem tett ilyet. Az ügyvéd úr nem tologatta a gyerekeit, játszani is csak ritkán volt ideje velük. Általában anyánkkal játszottunk, bár igaz, én már akkor is könyvmoly voltam, szerettem egyedül lenni egy sarokban, és nézegetni a könyveimet.

Kivéve szombat reggel, mert akkor együtt mentem apámmal a közértbe, és közös titkunk volt, hogy leginkább azért, mert ilyenkor kaptam egy Melba csokit, amit aztán persze otthon nem árultunk el.

Azt csak évekkel később idéztem fel, hogy apámnak is volt titka, ilyenkor szombat reggel, visszafelé a boltból mindig megivott egy „tüskét”. Egy kisüveges keserűt, amitől nagyot sóhajtott, ha legurította, és köhögött is picit, a szeme meg vörös lett tőle. Persze anyámnak ezt sem árultuk el soha.

Talán nem is a Melba csoki miatt, hanem a titok miatt szerettem gyerekként ezeket a reggeleket.

Nem volt sok kapcsolatom apámmal, minket mindig anyám nevelt. Ő volt mellettünk. Apám állandóan a dolgozószobájában ült, és „ügyvédkedett”. Anyám mondta ezt, nekem meg tetszett, mert fogalmam sem volt róla, hogy apa mit csinál egész nap.

Amikor később megtudtam, hogy apám az igazság bajnoka, hogy az igazságért harcol, ő lett az én hősöm.

Egy darabig, amíg aztán cserben nem hagyott, és el nem tűnt az életemből egy fiú miatt, akit szerinte, szerintük nem lett volna szabad szeretnem.

Ez a fiú Levente volt.

De itt még csak hatéves vagyok, és apámból csak annyit látok, hogy többnyire a szobájában tartózkodik, láncdohányos, keveset eszik, keveset alszik.

Komoly emberek jártak az ügyvéd úr irodájába, és nekünk ilyenkor csöndben kellett maradnunk.

A gyerekkorom két pólus között telt el. A mindig szigorú apám között, akivel szinte semmilyen kapcsolatom nem volt, és imádott anyám között, aki maga volt a két lábon járó boldogság és derű.

Rejtély, hogy hogyan szeretett egymásba ez a két ember…

Az a szombat azonban egy kicsit más volt. Talán a „tüske” hatott máshogy apámra, vagy a hó tette, de mosolygott. Mosolygott akkor is, amikor az utcánkba bekanyarodtunk a hatalmas szatyrokkal, amiben az egyheti élelem volt, és az Állatorvosi Rendelő elé kikötve megláttuk a kutyát.

Nagy, fehér korcs volt, csipás szemmel és olyan szomorú tekintettel, amilyen csak a nagy, keverék kutyáknak van.

Nem először láttunk kitett állatot a rendelő előtt, az orvos, Laci bácsi maga volt a megtestesült emberség, ha nem tudta befogadni, keresett helyet az állatnak. Sajnos sokan éltek vissza a jóságával, sokszor hagytak megunt jószágot a kapu előtt, néha egy madzagra kikötve.

Mint most is.

Én olyan voltam, mint az összes többi gyerek, imádtam a kutyákat, de mindig azt hallottam a szüleimtől, hogy nekünk nem lehet. A húgom mellé nem vehettünk oda kutyát. Persze én könyörögtem, ők pedig minden támadásomat visszaverték.

Istenem, de szerettem volna egy kutyát!

– Apa! Apa nézd milyen nagy kutyiiii! – kiabáltam apámnak, aki elmosolyodott.

– Látom, látom, de vigyázz ne menj oda, lehet, hogy vad! Nehogy megmarjon…

Nem mentem, dehogy mentem… Legalább akkora volt, mint egy német juhászkutya, simán ledönt egy hatéves gyereket a lábáról, ha örülni kezd.

De valamiért megtorpantunk egy pillanatra a hóban. Apám letette a két műanyag, narancssárga „centrumos táskát”, és elindult a kutya irányában.

– Te maradj itt, és meg ne moccanj! – mordult rám szigorúan, én pedig nem moccantam.

Talán levegőt sem mertem venni, miközben apám a kutya felé közeledett, egy idő után lehajolt, és a kezét előre nyújtotta, a kutya lekushadt, füleit hátracsapta, és csóválta a farkát. Még én is láttam, hogy barátságos jószág, akinek nem sok jó jutott az életben. Mire apám odaért hozzá, már a hátán feküdt, dörgölődzött a földhöz, négy lábát a levegőbe dobta, és boldogan hagyta, hogy apám vakargassa a hasát.

– Ez még kölyök! – kiabált. – Gyere nyugodtan, simogasd meg! De lassan gyere, ne szaladj, nehogy megijedjen.

Azt ugyan nem tudtam, hogy apám honnan értett ilyen jól a kutyákhoz, de hallgattam rá.

A nagy, fehér állat hálásan tűrte, hogy simogassuk. Boldogan ugrott fel, körbeszaladt a pózna körül, amihez ki volt kötve. Annyira betekerte magát, hogy apámnak muszáj volt kibogoznia a zsineget, hogy ne legyen baj.

Végszóra lépett ki az állatorvos az ajtón, aki jól ismert bennünket. Firtatta, hogy mi hoztuk-e a kutyát, nem is tudott róla, hogy van kutyánk, és boldog volt, hogy a gyermeki könyörgés végre megtette a hatását.

– Tudtam, hogy végül feladod, Feri, és veszel a lányodnak egy négylábút…

– Ez nem a mi kutyánk, most értünk ide, valaki kikötötte, és itt hagyta.

Laci bácsi szomorú lett, aztán közelebb lépett, és ő is megsimogatta a hatalmasra nőtt kölyköt.

– Olyan, mintha egy ír juhász és egy komondor keveréke lenne, nem kis állat az biztos – mondta nevetve, és közben megnézte a kutya fogát, és megtapogatta a gerincét és a lábait. – Teljesen egészségesnek tűnik, vajon mit vétett, hogy kirakták ilyen mínuszokban?

– Túl nagy – mondta szomorúan apám, miközben még mindig a kutyát simogatta.

– Elviszitek? – kérdezte hirtelen a doki, én pedig azonnal olyan izgatott lettem, hogy majdnem kiugrott a szívem. Főleg azért, mert apa nem mondott azonnal nemet. Csöndben vigyorgott, és a kutyát vakargatta.

– A kétéves mellé?

– Láttunk már olyat, hogy a gyerek kutya mellett nő fel…

– Hát igen. Nekem is volt kutyám – mondta, és egy pillanatra a múltba révedt.

Olyan lassan vánszorogtak a másodpercek, hogy az apró lábaim toporogtak a jeges hóban.

– Apaaaaa… vigyük hazaaaaa, apa – könyörögtem könnyes szemmel.

Apám felállt, leporolta a nadrágját, és kimondta a verdiktet:

– Legyen… bár az anyád szerintem kidob minket az ajtón, ahogy meglát!

– Éljen, éljen! – kiabáltam egy hatéves boldogságával, és megöleltem apám lábát, ameddig felértem, és a kutyát is! Azt hiszem, talán meg is puszilgattam a fehér kutyát, mert most már az enyém!

Csak az enyém!

Sok boldog pillanata volt az életemnek, de ez, azt hiszem, benne van az első tízben.

Rettentően örültem, hogy ilyen jó fej apukám van, és boldogan ölelgettem hol őt, hol a kutyát.

Laci bácsi is boldog volt, apám pedig csak állt, és nézett bennünket, szigorú arcán volt egy apró mosoly, ami egyre szélesebb lett, ahogy nézte, hogy hol én ugrálom körbe a hatalmas, lakli kutyakölyköt, hol ő engem.

Nagyjából ugyanebben a percben kanyarodott be a fekete Mercedes Benz, ami gyakran állt a házunk előtt, a bácsi pedig sokat volt apámnál ügyvédkedni.

Ahogy lefékezett mellettünk láttam, hogy a hátsó ülésen egy olyasmi kisfiú ült, mint én.

Talán egy-két évvel volt idősebb nálam. Ahogy meglátta a kutyát, és az autó megállt, azonnal kivágódott a kocsi ajtaja, és a fiú futva szaladt elénk.

Apám arcáról eltűnt a mosoly, újra olyan volt, mint régen. Szigorú és merev.

Az autó sofőrje is kiszállt, és én felismertem a férfit. Igen ő az, sokat járt hozzánk.

Külföldi, márkás melegítőben és bakancsban volt, barna bőrkabátján látszott, hogy nyugatról hozták.

– Szervusz, Feri – mondta apámnak, de nem nyújtott kezet.

– Szervusz, Gyuri, hozzám készülsz?

A fiú letérdelt a kutya mellé, és ugyanúgy simogatta és vakargatta, mint én. Nem örültem neki. Ez az én kutyám…

– Csak két dolgot kell aláírnod.

– Szombat van…

– Tudom.

Nem kért elnézést. Nem szabadkozott. Úgy állt a kék Adidas melegítőjében a slusszkulcsával, hogy mindent képviselt, amiért évek múlva már magam is harcoltam. Ő volt a tipikus magyar vállalkozó, az ügyeskedő, aki még sokra viszi. A rendszer kegyeltje, aki a zavarosban halászva annyira megszedi majd magát, hogy érinthetetlenné válik.

– A te kutyád? – kérdezte vigyorogva a fiú. De nem tetszett, ahogy nézett.

– Igen, a miénk – felelt helyettem apám, és megfogta a zsinórt, amivel korábban az állatot a rendelő elé kötözték.

És akkor valami olyan dolog történt, ami a boldogságomat egy pillanat alatt elfújta.

– Apaaaaa, elvihetnénk? – nézett most a fiú könyörögve az apjára, én pedig éreztem, hogy elvörösödöm, és már jönnek is a könnyek a szememből.

Ez nem lehet, ez az én kutyám! Apa ezt nem hagyhatja.

– Minek neked ez a kutya? – kérdezte a melegítős a fiát.

– Hát már amúgy is ígértél egy kutyát…

– De egy fajtisztát, nem ezt a korcsot.

– Igen, de nekem ez kell – toppantott felállva a fiú, én pedig hatalmas könnyeimen keresztül néztem apámra, aki nem szólt egy szót sem.

Aztán mégis.

– Gyuri, ne csináld, Dórának ígértem a kutyát.

– De kell! – toporzékolt a fiú, most már nem hagyva kétséget afelől, hogy általában így éri el, amit akar.

Teljesen megsemmisültem. A hóban ott álltunk egy oldalon én és az állatorvos, aki úgy került bele ebbe a rettenetesen kínos szituációba, hogy meg se mert szólalni, csak a cipője orrát fixírozta.

A melegítős pedig csak állt vigyorogva, és nézte a fiát meg a kutyát és engem, a hatéves kislányt, aki zokogott. Apám meg sem mozdult, nem lépett hozzám, nem ölelt meg. Csak ennyit mondott. Még egyszer.

– Gyuri, kérlek ne!

Ő pedig csak ennyit:

– Hát ez van, te is megtennéd a gyerekedért! Örülhetsz fiam, akkor van egy kutyád…

A fiú szó nélkül kivette a zsineget apám kezéből, és elindult a kocsi felé.

Úgy tűnt, tánclépésekben halad, és dúdol is hozzá. Sálálálá.

Nem nézett rám, csak apámra, diadalittasan.

Legyőzte. Legyőzött mindkettőnket.

– Ez a kurva kutya biztosan összekeni majd a kárpitot, nem, Feri? – Cigarettát vett elő a zsebéből, és a fogai közé szorította. – Holnap megint vihetem a Mercit mosatni… Hazaviszem Leventét a kutyával, és egy óra múlva ott vagyok nálad, két dolgot kell megbeszélnünk – mondta, és sarkon fordul. Még hallottam, hogy a fia után szól.

– Csak hátra ülhetsz vele, és rakd a kabátot a segge alá! Így is tiszta szar lesz minden, mire hazaérünk!

Egy hatéves még nem látja tisztán a dolgokat, vagy talán egy hatéves látja igazán tisztán. Ma már azt mondanám, hogy az apám nem állt ki értem, de akkor és ott, teljesen egyértelműen tudtam, hogy az a fiú, Levente és az apja volt az oka mindannak a megaláztatásnak, amit éreztünk.

Ők tették. Ők vették el, ami az enyém, ők okoztak fájdalmat, ők alázták meg apámat.

Néhány másodpercig még egy helyben álltunk, ahogy az autó elvitte a kutyámat, a kutyámat, ami csak néhány percre volt az enyém, mégis rettenetes tapasztalat volt elveszíteni.

A fekete Mercedes kifarolt az utcából, és apám dühösen nézett utána. Ökölbe szorított kezét nehéz volt megfognom, így csak álltam ott, egészen addig a pillanatig, amíg le nem hajolt hozzám, és meg nem ölelt.

Használt zsebkendőt vett elő a zsebéből, és megtörölgette az arcom.

Két dolog nem történt soha többé.

Az első, hogy a fekete Mercedes többet nem parkolt a házunk előtt, és a Bihari család ügyeihez többé nem volt közünk. Legalábbis úgy nem, ahogy eddig.

A második, hogy soha többé nem volt kutyám. Úgy emlékszem, hogy többé nem is kértem, a szüleim pedig nem hozták szóba. Ezt meg is értem azok után, hogy még napok múlva is el-elsírtam magam, annyira megviselt ez a „kis” epizód.

És még valami történt. Elfelejtettem, hogy egyszer, amikor hatéves voltam, már találkoztam Bihari Leventével. A fiúval, aki elvette a kutyám.

Az agyam úgy törölte ezt az esetet, mintha meg sem történt volna. Talán így védekeztem a sokk ellen.

Vagy annyira nem is volt fontos.

Ez is lehet.

A hatéveseknek hatalmas a világ, folyton új és új izgalmak történnek.

Ezután a nap után a családunkban nem jött szóba a Bihari család, és az sem, hogy egyszer, valamikor apám intézte ennek a férfinak az ügyeit.

Én pedig felnőttem, és csak az érzésre emlékeztem, hogy egy fiú és az apja miatt nem lett kutyám. A nevük rejtve maradt, mert a család, az én családom így óvott meg. Amíg tudott.