A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Vi Keeland: Sex, Not Love, 2018

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018

A beosztott, 2018

Egomániás, 2019

Fordította

SERES NOÉMI

Copyright © 2018. Sex, Not Love by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Seres Noémi, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Drabon Zoltán

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-5929-79-3

Az élet nem a győzelemről szól, hanem arról az emberről, akit először hívsz fel, hogy elmondd neki: nyertél

Első fejezet

NATALIA

– Gondolod, hogy van bármi összefüggés az intelligencia és az ágyban nyújtott teljesítmény között? – Beleszívtam a papírba tekert cucc csekélyke maradékába, bent tartottam a tüdőmben a füstöt, majd továbbadtam a spanglit a legjobb haveromnak. Ebben a körben legalább már nem nyeltem félre és nem köhögtem vagy öt percen keresztül. Már tíz éve, hogy egyikünk sem füvezett, egészen a gimi óta. Jó ötletnek tűnt rágyújtani a spanglira – mintegy a gyerekkort lezárandó –, amit Anna kobzott el a tizenhat éves öccsétől előző nap.

– Én egy olyan férfihoz készülök hozzámenni, aki robotokat épít, amelyek képesek gondolkodni. Persze, hogy azt fogom mondani, az okos srácok jobbak az ágyban. Derek kevesebb, mint harminc másodperc alatt képes kirakni a Rubik-kockát, egy vagina azért nem ennyire bonyolult.

– A haverja, Adam, édes fiú. De a végén egy órán keresztül csak valami algoritmusról volt képes beszélni, amit egy mesterséges intelligenciával ellátott, Lindsey nevű robothoz ír. Csak annyit tudtam hozzászólni a témához, hogy ez igen, valamint lenyűgöző. Nem mondanád meg Dereknek, hogy keressen ostobább barátokat?

Anna is beleszívott a spangliba, és miközben beszélt, próbálta nem kilélegezni a füstöt, hogy a hangja ne emelkedjen kétoktávnyit.

– A Massachusettsi Műszaki Egyetemre járt, most pedig egy műszaki cégnél dolgozik. Az ilyen helyeken nem rohangál túl sok elmeroggyant. – Meglökött a vállával. – Ezért szeretném, hogy ideköltözz. Képtelen vagyok elviselni, hogy folyamatosan intelligens emberek vesznek körbe.

– Köszi – sóhajtottam. – De legalább Adam aranyos.

– Akkor ezt úgy értelmezem, hogy ma éjjel megtöröd a szexmentességedet?

– Talán holnap, az esküvő után – vigyorogtam önelégülten. – Ha szerencséje van. Még mindig a New York-i időre vagyok ráállva. Mire ma este felszolgálják a desszertet, én már lefekvéshez készülődöm.

A menyasszonnyal egy borostyánnal borított árkád alatt rejtőzködtünk az étterem kertjében a vacsorapróba vendégei elől. Egy mély torokhang ijesztett rám, majdnem eldobtam a spanglit.

– Ő lesz a szerencsés, mi? Legalább olyan jól nézel ki elölről, mint hátulról? Vagy csak beképzelt vagy?

– Ki a fene…? – Megfordultam és láttam, hogy egy férfi sétált felénk a sötétben. – Miért nem foglalkozol a magad kibaszott dolgával?

A srác még néhány lépést tett felénk, és beleállt a fejünk fölött lévő reflektor fényébe, amit Annával igyekeztünk elkerülni. Istenien nézett ki. Magas volt, hihetetlenül magas. Százhatvanöt centi voltam, de még így is hátra kellett hajtanom a nyakam, hogy felnézzek rá. Sötét, vonzó haja volt, amire ráfért volna egy hajvágás, de így is jól állt neki. Napbarnította bőr, szögletes áll és egy kis borosta, ami valószínűleg két órán belül visszanőtt a tesztoszterontól, ami ebben a srácban tombolt. A szeme világoskéken csillogott, amivel igencsak felhívta magára a figyelmet. A szeme körüli apró szarkalábak arra engedtek következtetni, hogy sűrűn mosolyog. És az a mosoly. Nem ért fülig a szája, inkább csak a szája szélét húzta el, mint amikor a macska önelégülten lenyeli a kanárit.

Képtelen voltam egyszerre befogadni a látványt. Miközben szótlanul álldogáltam, Anna a nyakába fonta a karját.

Reméltem, hogy ismeri, és nem volt jobban beszívva, mint gondoltam.

– Hunter! Hát ideértél.

Huh.

– Hát persze, hogy ideértem. Nem hagynám ki, amikor a legjobb barátom összeköti az életét ezzel a lánnyal. Bocs, hogy ennyit késtem. Sacramentóba kellett utaznom üzleti ügyben, aztán délután törölték a járatomat, úgyhogy kénytelen voltam autót bérelni és azzal visszajönni.

Ez az isteni férfi most felém fordult. A lábamnál kezdte a mustrát, majd lassan és hihetetlenül bunkón, de mégis csábítón folytatta felfelé a testem többi részén. Megkeményedtek a mellbimbóim, miközben néztem, amint a kék szeme ködösen elsötétült, ahogy folytatta szemével a kis utazását a testemen.

Amikor végzett, találkozott a tekintetünk.

– Ja, tényleg.

Hogy mi?

Látta az arcomon, hogy nem értem miről beszél, úgyhogy beavatott.

– Ugyanolyan jól nézel ki elölről is, mint hátulról. Igazad van. Akárkivel is tervezed, hogy lefekszel, átkozottul szerencsés a fickó.

Eltátottam a számat. Alig akartam elhinni, hogy mihez nincs mersze ennek a srácnak… de mégis bizseregni kezdett a bőröm.

– Adam – segített neki Anna. – Ő a partnere az esküvőn, vele akar lefeküdni holnap éjjel.

Hunter felém nyújtotta a kezét egy biccentés kíséretében.

– Hunter Delucia. Van neved, szépség? Vagy hívjalak csak Adam-partijának?

Valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag tudtam, hogy hiba volt kezet nyújtanom neki. A testünknek soha nem lett volna szabad találkozniuk, egyetlenegyszer sem. De mégis megtettem.

– Nat Rossi – mondtam, és odanyújtottam a kezem.

– Nat? Ez egy becenév, ugye?

– Natalia. De senki sem szólít így.

Ismét rám mosolygott.

– Nagyon örülök, hogy találkoztunk, Natalia.

Hunter még mindig a kezében tartotta a kezemet, amikor visszafordult Anna felé.

– És miért Adam lesz a csodaszép Natalia partnere? Miért nem én?

Anna felhorkant. Tényleg be volt állva.

– Mert ti ketten megölnétek egymást.

Hunternek úgy tűnt, tetszik a válasz. A szeme körül ráncba gyűrődött a bőre, és ismét felém fordult.

–  Hát így lenne?

Éreztem, hogy szikrázik köztünk a levegő, de valami mégis azt súgta, hogy ezek a szikrák inkább egy viharból elszabadult villámokra hasonlítanak. Legutóbb Garrett volt, aki hasonlóan erős fizikai reakciót váltott ki belőlem. A szívemben még mindig egy lyuk tátongott attól a villámcsapástól.

– Emlékszel, amikor Derek tesója, Andrew elvesztette a munkáját, és aztán eléggé nehezére esett bármilyen szociális viselkedés? – kérdezte Anna. – Egyre gyakrabban maradt otthon, én pedig már aggódtam, hogy agorafóbiás lesz.

– Igen, emlékszem – felelte Hunter. – Néhány évvel ezelőtt történt.

– Azt tanácsoltam neki, hogy keressen fel egy szakembert, aki majd segít neki átlendülni a nehéz időszakon, és legyőzni a félelmeit. És mit mondtál te erre?

– Azt, hogy hülye vagy, és semmi másra nincs szüksége, mint egy jó nagy fenéken billentésre meg egy jó melóra.

Anna mosolygott.

– Nos, Nat viselkedési tanácsadó. Olyan emberekkel foglalkozik, akik szoronganak, és azon munkálkodik, hogy segítsen nekik felhagyni azon szokásaikkal, amik stresszt okoznak.

Hunter felvonta a szemöldökét.

– Ez komoly?

Kihúztam a kezemet a keze közül.

– Igen. Általában működik is azoknál az embereknél, akik megszállott-kényszeres zavarokkal rendelkeznek.

– Mi a fene. Azt hittem, hogy csak kitaláltad ezt a baromságot.

– Hunter építész – folytatta Anna. – Hatalmas befektetéseken dolgozik, mint például plázák építése. Olyan projekteken, amiknél például le kell termelni egy helyről az összes fát, hogy beépítsenek egy kilométernyi részt és egy Bababoltot vagy az Abercrombies egyik újabb üzletét létesítsék. Ő építette azt, amelyik elfoglalta a parknak a helyét, ahová gyerekként jártunk a város északi felén. A Medley Park helyén. Derekkel együtt nőttek fel, de mostanság nem találkoznak valami gyakran, mert Hunter járja az országot az építkezések miatt, és van, hogy több hónapig marad egy-egy helyen.

Égimeszelő Úr, a sötét hajú és helyes fiatalember büszkének tűnt a róla adott bizonyítványra.

Negédesen mosolyogtam rá.

– Szerettem azt a parkot. Még jó, hogy valakinek eszébe jutott, hogy megnövelje az északi városrész ökológiai lábnyomát és megszentségtelenítse a környezetet.

– Csak nem faimádó vagy? Úgy tűnik, Annának igaza van. Elég hamar megölnénk egymást.

– Hm… úgy ennék egy kis sajttortát! Nem vagy szomjas? Én majd kiszáradok.

Igen, Anna egyértelműen be volt állva.

– De még nem is vacsoráztunk – jegyeztem meg.

– Kit érdekel? Menjünk, együnk egy kis desszertet! Gyerünk! – Anna megnyalta a száját, és nélkülünk indult vissza az étterembe.

Hunter nevetett.

– Örülök, hogy találkoztunk, Natalia. Ha nem működik a dolog azzal az unalmas szardarab Adammel, a 313-as szobában lakom a szállodában. – Rám kacsintott, majd közelebb hajolt, hogy a fülembe súgja: – Lehet, hogy megölnénk egymást, de ha ez úgy történne, hogy halálra dugnánk egymást, akkor nem lenne ellenemre.

*

– Foglaltak ezek a helyek?

Adammel épp a desszertet fejeztük be, amikor Hunter odasétált hozzánk, és a velünk szemben lévő két üres székre mutatott. A pár, aki ott ült, pár perce illant el.

– Igen – hazudtam.

Adam kedvesen kijavított.

– Tulajdonképpen Eric és Kim ültek itt, de két perce elköszöntek. Nem emlékszel, Nat?

Széles, kárörvendő mosoly terült el Hunter arcán. Kihúzott egy széket az esküvői partnere számára, ő pedig pont velem szemben foglalt helyet.

– Ő itt Cassie. Egy műszaki istennő. A Caltechen végzett. Cassie, találkoztál már Adammel?

Felkeltette Adam érdeklődését.

– Délután már összefutottunk, de azt nem tudtam, hogy te is műszaki témában utazol. A Clique-nél dolgozunk Derekkel, robotprogramozást végzünk.

Adam és Cassie annyira belemerültek a beszélgetésbe, hogy nem vették észre, milyen mogorva arckifejezéssel meredtem a csodás ismeretségük szülőatyjára.

Előrehajoltam és Hunterre mosolyogtam, majd a fogamat vicsorgatva megjegyeztem: – Tudom, hogy mit művelsz.

Hunter hátradőlt a székében, és fülig érő vigyort villantott rám.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Nem működne.

– Hát jó. Mindenesetre itt vagyok, ha esetleg később meggondolnád magad.

Megittam a kávémat, majd megigazítottam a ruhám elejét, hogy a dekoltázsom jobban felkeltse a figyelmet. Aztán fogtam a szalvétámat és minden feltűnést mellőzve ledobtam a földre. Felvettem a villámat, felszúrtam rá egy kis darab sajttortát és véletlenül a dekoltázsomba ejtettem.

Hunter érdeklődéssel figyelte a jelenetet.

Odahajoltam Adamhez és megérintettem a karját.

– Nincs egy szalvétád? Biztosan elvitték az enyémet, amikor összeszedték a tányérokat, és úgy tűnik, elég béna voltam.

Adam egy igazi úriember volt, elnézést kért a beszélgetőtársától, majd a teljes figyelmét nekem szentelte. A tekintete rögtön a dekoltázsomra vándorolt, úgyhogy rögtön tudtam: győztem. Győzelmi mosoly jelent meg az arcomon, ahogy megengedtem a műszaki gurunak, hogy segítsen eltüntetni a torta maradékát. Hunter fintora felért egy diadallal.

Hogy őszinte legyek, vacsora közben úgy döntöttem, nem fekszem le Adammel. Ehhez kellett volna egy kis kémia, még akkor is, ha csak egyetlen éjszakáról is lenne szó. Viszont élveztem, ahogy Hunterrel piszkáltuk egymást.

– Kétbalkezes tudok lenni, ha fáradt vagyok – magyaráztam Adamnek. – Még mindig a New York-i időzónára vagyok ráállva. Azt hiszem, lassan visszamegyek a szállodába.

– Veled tartok – felelte rögtön.

Hunter nem adta fel egykönnyen, ezt meg kell hagyni.

Felállt. – Itt áll a kocsim. Elviszlek titeket. Cass, te is jössz? Azt hiszem, mind a négyen a Carlisle-ben szálltunk meg.

Mr. Rámenősre villantottam gyöngysor fehérségű fogsoromat, és belekaroltam Adambe.

– Itt van a bérelt autóm, úgyhogy Adammel kényelmesen megvagyunk. De azért köszönjük a felajánlást, Tanner.

– Hunter.

– Jaj, tényleg, bocsánat – mosolyogtam rá.

*

A szálloda csak másfél kilométerre volt. Ahogy beléptünk, kiszúrtam pár ismerős arcot – a vőlegény barátait – az előtérben lévő bárban. Úgy tűnt, a buli helyszíne a próbavacsoráról ide tevődött át. Ahogy elhaladtunk, az egyik srác, akit felismertem, odakiáltott Adamnek, hogy igyon meg velük valamit.

Rám nézett, mielőtt válaszolt volna:

– Mit mondasz? Egy utolsó pohárkával lefekvés előtt?

– Én már nem bírom, ez az időeltolódás, meg minden. De te menj csak! Érezd jól magad.

– Biztos?

– Persze. Már azelőtt elalszom, hogy a fejem elérné a párnát.

Adam jó éjszakát kívánt és megölelt, én pedig elindultam a lift felé.

Kimerült voltam. Anna és Derek lefoglalták a felső emeletet azoknak, akik vidékről érkeztek. Elfelejtettem, hogy be kell illesztenem a szobakártyát a liftben található kis nyílásba, hogy használni tudjam. Jó párszor megnyomtam a gombot, mire rájöttem, hogy mi a baj. Miközben a táskámban kotorásztam a kártya után, valaki a nevemen szólított.

– Natalia.

Felkaptam a fejem és Huntert pillantottam meg. Ott állt előttem, szarrágó mosollyal a képén.

– Te…

– Én – mondta.

Körbenéztem.

– Hol a partnered?

Hunter kacsintott.

– A bárban hagytam, a tieddel. Végre megismerhetik egymást.

– Nem leszel így túl magányos? – jegyeztem meg szarkasztikusan.

– De lehet. Persze lenne rá mód, hogy orvosoljuk ezt a problémát.

– Csak nem a kezedbe akarod venni a dolgokat?

Végre sikerült megtalálnom a kártyámat a táskám mélyén. Hunter kivette a kezemből, és beleillesztette a nyílásba. Hát persze hogy egy emeleten laktunk, lévén, hogy ugyanarra az esküvőre voltunk hivatalosak. Amikor összecsukódott az ajtó, hirtelen egész kicsinek tetszett a lift. Az sem segített, hogy Hunter nem zavartatta magát, hogy megforduljon, amikor elindultunk. Velem szemben állt, igen közel. A testem egyértelműen észrevételezte a közelséget.

– Nem tanította meg neked senki, hogy hogyan kell viselkedni a liftben? – kérdeztem. – Fordulj meg és bámuld a számokat, mint minden normális ember!

– Miért vesztegetném az időmet a számokra, amikor a kilátás errefelé sokkal ragyogóbb?

– Nem fekszem le veled, remélem tudod.

– Miért nem? Hiszen Adammel azt tervezted, hogy lefekszel.

– Az más.

– Miben?

– Adammel már találkoztam korábban. És ő egy remek srác.

– Én is remek srác vagyok.

– Nem ismerlek.

Hunter a zsebébe csúsztatta mindkét kezét.

– Hunter Delucia vagyok, huszonkilenc éves, egyedülálló, soha nem voltam házas és nincsenek gyerekeim. A Berkeley-re jártam, és építészként végeztem. Derek szomszédságában nőttem fel, és már az anyánk hasában barátok voltunk. Rendes srácnak mondana. Van egy házam Idyllwidben, körülbelül egyórányira innen, és nincs rajta hitel. Magam építettem és sok fa van a telkén, aminek extra pontot kell érnie. Utoljára egy hónapja jártam dokinál, makkegészséges vagyok. És ami a legfontosabb… – egy lépéssel közelebb jött hozzám, a testünk gyakorlatilag összeért. – Hihetetlenül vonzónak talállak. Észveszejtő kémia van köztünk, és azt hiszem, ezt ki kéne aknáznunk.

Nagyot nyeltem. Szerencsére a lift éppen jelzett, és kinyíltak az ajtók a legfelső emeleten. Levegőre volt szükségem, aminek nincs Hunter Delucia szaga. Oldalra léptem, hogy kikerülve őt kilépjek a liftből. Rögtön a nyomomban volt. Amikor hirtelen megálltam, mert rájöttem, hogy rossz irányba megyek, belém ütközött. Megfogta a derekamat, nehogy elessek.

– Jól vagy?

– Mi a fenét csinálsz? Majdnem elgáncsoltál!

– Hirtelen megálltál.

– Ha nem lennél a seggemben, akkor nem ütköztél volna belém.

A folyosó közepén álltunk. Ő pedig még mindig a derekamon nyugtatta a kezét… és nagyon jó érzés volt. Ó, istenem, milyen régen is volt már! Több mint két éve.

Egy kicsit szorosabbra fonta az ujjait rajtam, és közelebb hajolt hozzám, hogy a fülembe tudjon súgni valamit: – Nagyon jó illatod van.

Mintha tűz égetett volna, ahogy hozzám ért. Becsuktam a szemem. Hm… Derekkel kiskoruk óta barátok. Lehet, hogy nem is olyan rossz srác. Talán…

Hál’ istennek a másik lift megmentett attól, hogy valami butaságot csináljak. Derek néhány barátja lépett ki belőle és úgy tűnt, nem vették észre, hogy mi folyik Hunter és köztem.

– Szia, Delucia! – Egy kar fonódott Hunter válla köré. – A pia a szobánkban van.

Megráztam magam, hogy kijózanodjak és kihasználtam az alkalmat, hogy kereket oldjak, gyakorlatilag végigrohantam a folyosón a szobám felé. Persze, hogy a legutolsó szoba volt az enyém a folyosó végén. Hunter a nevemet kiáltotta, miközben azzal szerencsétlenkedtem, hogy gyorsan beleillesszem a lyukba a kártyát. Nem vettem Hunterről tudomást, és gyorsan beléptem. Nekitámaszkodtam a csukott ajtónak, és megkönnyebbülten felsóhajtottam.

Mi a fenét művelek? Térj magadhoz, Nat! Szó szerint elszaladtál egy férfi elől ahelyett, hogy csak visszautasítottad volna az ajánlatát, vagy simán azt mondtad volna neki, hogy bassza meg. De volt valami ebben a férfiban, amitől nyugtalan voltam és azt éreztem, hogy az ellenkező irányba kell rohannom.

Ugrottam egyet, amikor halk kopogás hallatszott az ajtón.

– Natalia!

Mi az ördögért hív így?

– Alszom.

Hallottam, hogy nevet.

– Csak annyit akartam mondani, hogy az én szobám itt van a szomszédban. Még a szálloda is azt gondolja, hogy együtt kéne aludnunk.

A fejemet ráztam, de mosolyogtam.

– Jó éjt, Hunter!

– Jó éjt, Natalia! Alig várom, hogy holnap találkozzunk.

Második fejezet

NATALIA

Egy egész csapatnyi ember dolgozott az esküvőn. Jack Johnson zümmögött a háttérben, és az egész kíséret orgonaillatot árasztott. Ez volt Anna kedvenc illata. Minden alkalommal, amikor átsétáltam New York egy virágos negyedén, azt vártam, hogy Anna majd felbukkan valahol a sarkon.

Látta, hogy bejöttem, mire feltartotta a pezsgőspoharát a tükörben.

– Kurvára férjhez megyek ma.

Általában minden, ami házassággal kapcsolatos, a keserű, pesszimista énemet hozta elő, de Anna kedvéért megpróbáltam legyőzni az érzéseimet. Elvettem a kezéből a poharat, és visszamosolyogtam rá.

– Kurvára férjhez mész ma.

A fodrász, aki a hajával volt elfoglalva elvigyorodott, és a fejét csóválta.

– Szuperek vagyunk, mi mást mondhatok? – jegyeztem meg.

Két óra múlva a legjobb barátnőm odasétál az oltárhoz, hogy feleségül menjen egy gazdag, jóképű, fiatal műszaki zsenihez, aki még a földet is istenítette, amihez Anna lába ért. Ez messze volt attól, amit én a házasságról tartottam.

– Láttam, hogy Hunter követett tegnap este – mondta Anna. – Szegény Cassie, alig tudott napirendre térni, hogy folyamatosan a seggedben volt.

Szükségem volt egy saját italra ahhoz, hogy erről a férfiról tudjunk beszélgetni. Megittam Anna italát, és odamentem a bárpulton lévő kancsóhoz, hogy újratöltsem a poharát és hogy magamnak is szerezzek egyet.

– Emlékszel, amikor tizenhét évesek voltunk és beleszerettem Mr. Westbrookba, az angol helyettesítő tanárba?

– Hogyan is felejthetném el? Huszonhárom éves volt és istenien nézett ki.

– Hunterrel viszont… hogy őszinte legyek, nem is tudom, hogy mit kezdjek. Buja, egyenes, nyomul mint a fene, és borzasztóan vonzó.

– Pompásan néz ki, anyagilag jól áll, magabiztos és borzasztóan vonzó – tette hozzá Anna.

Sóhajtottam egyet.

– Igen. Ez mind igaz rá. De van benne valami… valami, amit nem tudok megfogalmazni, amitől úgy érzem, hogy tiltott gyümölcs, mint Mr. Wesbrookkal kapcsolatban a gimiben.

Anna szeme csillogott rám a tükörben.

– Komolyan?

– Mi a fenén mosolyogsz ennyire, te bolond?

– Azért érzed, hogy tiltott gyümölcs, mert megremegett tőle a térded.

– Nem igaz – hazudtam.

Fogalmam sem volt, hogy miért mondtam ezt. Amúgy meg a térdremegés sem volt az a szokásos fajta, más tájékon is megremegtetett.

– Dehogynem.

– De nem.

– Miért nem adod meg magad neki? Hiszen te magad mondtad, hogy mennyire vonzó. Így is azon gondolkodtál, hogy lefekszel Adammel, ő pedig fele olyan vonzó sincs, mint Hunter.

Visszaemlékeztem arra, ahogy Hunter a csípőmre tette a kezét tegnap éjjel, mire összerándult a gyomrom. Mintha még a testem is Anna véleményét osztotta volna, hogy igazolja, nagyon is hajlottam rá, hogy megadjam magam neki.

– Túl beképzelt ő nekem.

– De hát szereted ezt a fajtát. És amúgy is eddig minden srác, akivel randiztál, ilyen volt.

– Pontosan – bólintottam. – Tele van velük a hócipőm.

Anna önelégülten vigyorgott, majd a fodrászhoz fordult.

– Tuti, hogy le fog feküdni vele.

Felnézett rám, aztán vissza Annára.

– Tudom.