ÜVÖLTÉST HOZOTT AZ ESTI SZÉL

Varga György

2019

Publo kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

A találkozás

A késő őszi szél hűvöset hozott a hegyek közé, ahol a fák foltos leveleire a harmat lehelt csókot fázósan. A Rocky Mountain lágy lejtőin elterülő erdő fái csodás színekben pompáztak, de amikor meglengette ágaikat a fagyos szellő, a levélkoronájuk megsárgulva hullott alá a száraz avarra. A reggeli ködben a fák még büszkén mutogatták bájukat, de már ők is érzik, hogy lejárt az idő, és riadtan szemlélik a lombjaik lebbenését, ha lódít rajtuk egyet az esti szél. A november még napos időt ígért, de már nem barátja a rozsdabarna színekben pompázó erdőnek a beosonó tél fagyos lehelete. A hűvösre forduló idő egyre viharosabb, ami úgy rázza a lombokat, hogy a lehullott levélből sző pázsitot, gyönyörű szőnyeget készítve a közeledő télnek. Az idő még enyhe lent, a hegyek lábánál, de a magasabb részek havas ormát már súlyos fellegek súrolják. A szél végigiramodott a hegy oldalán, majd visszatérve a nyitott katlanból, kíméletlenül belekapaszkodott a fenyők ágaiba. A hűvös azonnal hidegre fordult, és a fagyos dermedtség, ami elérte a hegyet, már havat hozott, miközben a sötétlő felleget hajtotta maga előtt. A vadon egyszerre lett borús és kiábrándítóan hideg.

Fent, a szikláshegy derekánál, az erdei úton botladozva poroszkált egy fáradt lovas, aki nagyon kimerültnek látszott. Most megállt egy kicsit a tisztás mellett, amerről egy erős széllökést érzett, majd felnézett a borús égre. Mérgesen bámulta a sötétlő felleget a hegyek felett, miközben összehúzta magán a kabátját. A kalapja lerepült a fejéről, de a rögzítő zsineg megtartotta az állánál.

Haragos nézéssel követte a rohanó, fekete felhőt, miközben megpaskolta a fáradt lovát.

– Jól van, pajtás – mondta a lovának fáradtan, majd ismét megsimogatta a kecses nyakán a hosszú sörényét.

– Ideje megpihennünk a kimerítő nap után.

Óvatosan lecsúszott a nyergéből, majd billegve a fáradtságtól, megállt mellette. Néhány hópelyhet kavart előtte a gonosz szél, ami a végén az arcába csapódott nedvesen.

– Tudtam! – mondta a fejét ingatva. – Tudtam, hogy megérkezik a hó is! – Mérgesen nézett fel a borult égboltra, ami semmi jót nem ígért az est közeledtével. Elkeserítette a felleg, de bízott a szélben, ami kegyetlenül vágott az arcába, és a megtépázott fákat sem kímélte. Bízott benne, hogy ha meghozta, hát el is viszi a sötét felhőket, amiből egyre sűrűbben hullott a fehér hó.

– Soha ne bízz az időjárásban! – mondta elkeseredett hangon. – De nőben és farkasban sem! –

jutott eszébe az apja bölcs tanácsa, miközben tombolt az orkán a fejük fölött, és hatalmas hóvihar kerekedett. Behúzott nyakkal, a kalapját a szemére igazítva indult el a mellettük húzódó sűrű erdő

felé.

Egy kicsit távolabb, a fenyves végében, a hatalmasra nőtt fenyők koronájának összeért ágai hajladoztak, és a szél ijesztő tombolása volt hallható. Reccsenések hangja töltötte be az erdőt, ami félelmetesnek tűnt a fák között, de mégis biztonságban érezhette magát. Nem örült a rossz időnek, mert el kellett volna érnie az erdészházat még napnyugta előtt, ami most már bajos lesz ebben az átkozott viharban.

– Gyere, komám! – mondta a lovának barátságosan. – Keressünk valami biztonságos helyet, mert a szél nagyon gonosz, és a hó mennyisége is kiszámíthatatlan ebben az átkozott időben. A mai nap már amúgy is elveszett, és mindjárt besötétedik.

– Igazam volt! – jelentette ki meggyőződéssel, miközben elindult a hirtelen kerekedett viharban. –

Megjött a hó is!

Amikor beértek a sűrűbe, egy hatalmas sziklát pillantott meg közvetlenül a fák mellett, ami fentről gördülhetett le valamikor. Csendes, félreeső zugnak látszott, és még szélvédett is volt a takarásában. Jó helynek mutatkozott, ami három oldalról védte az embert, ha ott ver tanyát. Halk reccsenések kísérték az útjuk. A száraz gallyak ropogva morzsolódtak szét a lépteik alatt. A ló lehajtott fejjel bandukolt mellette, és egy kicsit bágyadtan tették meg azt a néhány lépést, ahol biztonságot reméltek. Elérték a tisztás végét, ahonnan már meredeken emelkedett a fákkal borított hegyoldal. Curtis Denver elengedte a kantárt, és hagyta, hadd találja meg a legjobb helyét az állat.

De a ló nem mozdult mellőle, sőt, mintha félne a vihartól, csak állt tétován. Elővette az abrakját, és a szája elé tette, miután a vászonzsák pántját átemelte a fején.

– Éhes lehetsz már – mondta neki együttérzően, mert kora reggel óta úton voltak. – Ránk fér ez a pihenő, pajtás – és közben megpaskolta az oldalát szeretettel. Amikor körülnézett, elkeserítette a látvány. – De erre az egy éjszakára elfogadható – mondta bágyadtan. Visszafordult a lovához, majd leszedte róla a nyerget. Szerette a lovát, és tisztelte a kitartását. Már nagyon régen lovagolta, és remekül összebarátkoztak az eltelt idő alatt. Amikor befejezte, megsimogatta az állatot, majd elővette az adóvevőjét, és beleszólt aggódva. De a hívásra most sem érkezett válasz.

– Átkozott időjárás – jegyezte meg bosszúsan. Újra meg újra próbálkozott, de a kütyü csak sercegett. Nézte a kijelzőt, amiből választ várt. Fordított egyet a sávkapcsolón és egy másik csatornán próbálta elérni a fiát. Mikor így sem sikerült, mérgesen kapcsolta ki a néma eszközt, és visszatette a tokjába, majd a telefonján hívta. A telefon is süket volt, azon sem volt térerő. Nagyon furcsállta, mert Mackenzie, a kis város, ahol lakott, lent volt a hegy lábánál. Ez a hely még beleesett abba a körzetbe, ahol elérhető volt a műholdjel. Bambán és tehetetlenül nézett szét az erdőn, és a vihart okolta. Nem sok kedve volt tüzet rakni, de kezdett már fázni, és az éhség is gyötörte. Felállt, majd elindult a fák alá száraz ágat gyűjteni. Amikor végzett, és egy csomóba rakta az apró venyigéket, fogta a magával hozott újságpapírt, és meggyújtotta. A száraz, összeroppantott ág hamar lángra kapott, majd vastagabbat tett rá, miközben megdörzsölte a tenyerét fázósan a tűz felett. A hegy és a szikla közé rakta a tüzet, mert szélvédett volt. Idekészítette a használati eszközeit és a vastag takaróját. Jó, hogy előrelátó volt, mert az idő kiszámíthatatlan a hegyen, az ember pedig fázik, ha ráterül a fagyos éjszaka. A szürkületben még lehetett látni ugyan, de már erősen sötétedett, miközben a hó megállíthatatlanul esett.

– Már a fenyők között is hó van – állapította meg rosszkedvűen, amikor szétnézett. Tudta, hogy hideg lesz az éjszaka, és kelletlenül elindult újra tűzifát hordani. A rutinja az sugallta, hogy készüljön fel az éjszakára, mert a hó, ha betakarja az avart, nagyon keserves lesz ebben a rettenetes hidegben.

Amikor elhúzta az utolsó letörött ágat is, kimerülten ült le a lobogó tűzhöz. Elővette a szalonnáját, és feltette sülni egy lábasban. Miközben forgatta a szalonnadarabokat, olyan kellemes illat lengte körül a kis tábortüzét, hogy a gyomra is korogni kezdett.

Curtis egykedvű öregember volt, nyugodt és kiegyensúlyozott. Nyugdíjazása után is folytatta a munkát, itt maradt dolgozni, mert a fia, aki a pozícióját örökölte, felkérte tanácsadónak. Csendes, kedves embernek ismerték, és az embersége, valamint a gyakorlati tapasztalata nagyon hiányzott volna, ha itt hagyja a hegyet. Mindenki szerette, különösen a nők rajongtak érte. De neki csak egy nő

tetszett csupán, akiért több éve titokban rajongott. Bátortalan és félszeg is volt vele, ami miatt a nő

észre sem vette a visszafogott, félénk közeledését, rá sem hederített. Így nem sok kedve volt komolyabb kapcsolatra. A kudarc árnyékában a sikertelenségét látva nem sok esélye maradt. A kilátástalanság érzése nagyon sokat rontott a bátortalan hangulatán. Komolysága ellenére a ránehezedő érzelmei miatt néha többet ivott a barátaival, mert itt, az Isten háta mögött, kibírhatatlannak érezte olykor az életét józanul. De mindennek ellenére szerette a munkáját, és imádta a vadont. Hiszen a család negyedik generációja töltötte be ezt a munkakört, odaadó hűséggel. Fontos állás betöltője lett a fia, ahol tíz vadőr teljesített szolgálatot a keze alatt. Hatalmas

területet felügyeltek, és kemény kitartást igényelt a vadon védelme. A Rocky Mountain hóval fedett hegyei, parkjai óriási kihívást jelentettek számukra. Rengeteg turista veszi félvállról a természet kegyetlen valóságát, és naponta kerülnek életveszélyes helyzetbe. De a legnagyobb problémát a vadorzók okozzák, akik gátlástalanul dézsmálják a park vadjait nem kis haszonnal. Éppen ezért a fegyver viselése is kötelező volt, és a vadállatokkal szemben is jó, ha kéznél van ezen a vidéken.

Belefeledkezett a szalonna forgatásába, és amikor feltekintett, már besötétedett körülötte a vadon.

Megpihentette szemét a sötét erdőn, ami most nagyon sejtelmes volt számára. Szerette ezeket a táborozásokat, mert a megerőltető útjai során rendre elfáradt, és jóleső volt a békés pihenés.

Ilyenkor sok minden jutott az eszébe, de legfőképpen a vadon csodálata nyűgözte le. Olyan ámulattal nézte a tájat, hogy a valóságtól teljesen elrugaszkodott, és csak a lelke halk dallamát hallotta ilyenkor. Szinte simogatta a nézésével a környezetét, ami olyan fenséges tudott lenni, mint egy földi paradicsom. A szalonna elkészült, visszatért a valóságba, és oldalra helyezte a forró lábast, amíg feltette a teavizet. Curtis merengése egyre gyakoribb volt. Egyre sűrűbben kalandozott el, amit már ő sem nézett jó szemmel. Szétszórtabbá vált az utóbbi időben, és figyelmetlenebb lett. Már a fia is megfeddte érte, mert a természet nem játszótér – mondta komolyan, kioktatva.

– Csak egy percre vedd le a szemed a környezetedről, és lehet, hogy nem térsz haza többé –

mondta neki dohogva. Ha baj van a figyelmeddel, ne menj a vadonba, apa, mert halálos veszélybe kerülsz. Curtis csóválta a fejét ilyenkor, de már megszokta a fia fontoskodó megjegyzéseit, ami minden esetben helytállónak bizonyult ugyan, de ezekre a dolgokra is ő tanította valamikor.

– Jól van, fiam – mondta ilyenkor kicsit megbántódva, bár belátta, hogy valami valóban nincs rendben nála. – Csak azt ne hidd, hogy kioktathatsz. Curtis nem értette, mi történik vele, mert előtte még sohasem volt ilyen szétszórt, de gyanította, hogy az öregedés vonja el a figyelmét mostanában.

Egyre többet és egyre többször kapta magát azon, hogy elmereng a múlton, és kizökkenti a napi teendőiből. Belátta, hogy a fia félelme valóban indokolt. Ameddig a víz forrt, nekiállt az illatos szalonnának egy nagyobb szelet kenyérrel. A tűz halkan pattogott a rárakott száraz fától, és bevilágította a környező erdőt, miközben jó étvággyal evett. A lova, nem messze tőle a szikla takarásában állt, és felálló fülekkel csemegézett. Olyan meghitt és békés volt a környezete ebben a pillanatban, hogy minden rossz eltörpülni látszott a vadonban. A hó hatalmas pelyhekben hullott, és egyre több maradt a fenyőfák ágain is, amit a tábortűz világított meg sejtelmesen. Egyszer csak egy árny kúszott a fák között, ami gyors volt és titokzatos. Curtis szórakozottan nézte az erdőt, majd ismét az árnyékot látta egy pillanatra elsuhanni, de aztán minden a megszokott nyugalomban maradt. Sem hang, sem más megnyilvánulás nem kísérte a látottakat. A kés megállt félúton a kezében, és figyelmesebb lett. Újra a sötét alak megnyúlt árnyéka vetült a fákra, de most sem sikerült megállapítani a mozgás forrását. A lova is megmozdult, miközben egy hangos horkantást hallatott, majd riadtan felágaskodott. Szokatlan félelem látszott rajta – de, hogy mi okozta ezt a rettegését, arra nem tudott rájönni. Curtis a fegyveréért nyúlt óvatosan, és halkan kibiztosította.

Mozdulatlanul ült, viszont a lábát már maga alá húzta, hogyha szükséges, el tudjon rugaszkodni.

Ekkor már neszeket is hallott, és ágak reccsenése törte meg az erdő megszokott csendjét. Élénken figyelt, és kíváncsivá tették az események. Most ismét roppant egy ág, majd több reccsenés ütötte meg a fülét a közeli bokrok felől.

– Ezek a neszek, akár lépesek zaja is lehet! – gondolta, majd egyszerre csendes lett minden.

Mozdulatlan némaság vette őket körül a sűrűben, csak a lován látszott némi nyugtalanság.

– Valami állat lehetett – állapította meg hangosan, de valójában nem volt magyarázata az eseményre. Nem zavarta tovább az árnyék, mert tudta, hogy az est közeledtével az erdő mindig titokzatos. Miközben letette a fegyverét, a lovára tekintett. Nézte a nyugtalan állatot, aki toporzékolt, és a fülét is élénken mozgatta az előző hangok irányába. A férfi erősen figyelt, de az erdő felől semmi sem hallatszott, ami veszélyt jelzett volna. Felállt, hogy megnyugtassa a lovát, mert

az állat szemmel láthatóan kibillent a megszokott nyugalmából.

– Nyugodj meg, pajtás! – mondta neki békés hangon, majd megpaskolta az oldalát. – Minden rendben van, cimborám – nyugtatta, de közben folyamatosan simogatta a megrettent állatot. –

Minden rendben van, barátom, csak valami vad vetődött erre – ismételgette.

A ló az ember érintésétől egy kicsit nyugodtabbá vált, viszont a fülét megállás nélkül mozgatta.

Levette a zabtarisznyát az állat szájáról, majd újra megsimogatta.

– Gyere – mondta neki barátságos hangon. – Gyere a tűzhöz közelebb, pajtás – és megfogta a kantárját. De az állatot ismét rémület fogta el valamitől, és felágaskodott. Majd, mikor leért a földre a levegőben kapálózó lába, hangos nyerítéssel kitépte magát a férfi kezéből, és vágtatni kezdett az erdő fái közé. Ekkor vagy tíz farkas vetette magát a ló után a sűrűből előbújva. Most már nem óvatoskodtak, most már nem voltak csendesek. Curtis megdöbbenéssel nézte a távolodó állatokat, akik belevesztek a vadon sötétjébe.

– Ezek engem akartak! – borzadt el a farkasok láttán. Ideges lett az elvesztett ló miatt, és sajnálta is szegény párát. Csak remélni tudta, hogy a telefonja vagy az adó-vevője működni fog.

– Addig, ameddig megjön a fiam, itt maradok a sziklánál berendezett táborban – mondta ki határozottan –, mert a farkasok ma nagyon éhesnek tűnnek. – Amint a tűzhöz ért, valamennyire megnyugodott, csak a lova miatt aggódott egy kicsit. Leült a helyére, és belebámult a parázsló tűzbe, miközben az járt az eszében, miképpen juthatna el a vadászházba.

– Ki kell valamit eszelni – törte a fejét. – Mert, ha a hó nem áll el, biztosan járhatatlanná válik a hegyi út is. – Ismét csendes lett minden, csak a tűzre dobott fadarabok ropogása hallatszott a sűrű

hóesésben. Nézte a parázs izzását, és elmerült a baljós helyzetén. Nagyon elkalandozott, amikor egy erőteljesebb reccsenés hangja ütötte meg a fülét az egyébként néma erdő felől. Nem volt nagy roppanás, de valami azt súgta neki, hogy figyeljen. Amikor felemelte a fejét, a lélegzete is elakadt.

Megfagyott az ereiben a vér a rémülettől. Egy hatalmas farkas vicsorgott előtte a tűz másik oldalán.

Óvatos volt, de nagyon eltökélt. Curtis megdermedt ettől a váratlan közelségtől, mert a hatalmas farkas felborzolt szőrrel, nyáladzó pofával vicsorított rá mérgesen, de mozdulni nem mozdult. A tűz tehette, vagy az embertől való félelem, nem tudta volna megmondani, de nem mozdult. Mereven nézte a kiszemelt prédát, amikor hangos csörtetés hallatszott a fák között. Két erős farkas jelent meg a félelmetes állat mindkét oldalán. Azok is vicsorogtak. Dermesztően ijesztő volt a látvány, amikor csöpögő nyálas pofájukból ellenségesen megvillantak a félelmetes agyarak. Szinte őrjöngtek a gyilkolás lehetőségétől, amivel félelmet és borzalmat generáltak. A riadt áldozatuk megrémülve kutatta a menekülése útját. Amikor látták a borzalmat a kiszemelt ember szemében, még jobban felbuzdultak. Curtis pattanásig feszült volt a támadás meglepetésétől, mert tudta, hogy most egyetlen hiba, és ezek a dögök szétszaggatják. Tudta, hogy nem téveszthet! A feszültség a tűz mindkét oldalán érezhető volt, és nem volt nehéz eldönteni, ki fél jobban. A farkasokat az éhség gyötörte, és a vadságuk hajtotta, ami elnyomta az óvatosságukat az emberrel szemben. Ez a borzalmas érzés felülír minden racionális tettet, nem válogatva az eszközökben. Csak egy dolog lebeg előttük, a hús megszerzése, bármi áron! Az ösztönük segítségével sebészi pontossággal választják ki a kiszemelt prédát, majd az ebből fakadó reakció mutatja meg nekik a végleges döntést.

Curtis a kezdeti félelem merevségéből engedve, óvatosan nyúlt a fegyveréért. Szinte mozdulatlannak látszott a szándék, de a farkasok így is megérezhettek valamit, mert vadabbak lettek. A kéz megállt félúton, és félő volt, hogy a három farkas egyszerre támad. Nem tehetett mást, mint várt, de minden figyelme a vérszomjas farkasokra tapadt. A jobbszélső egy arasszal előrébb lépett, majd a másik oldalon lévő is beljebb mozdult. Valami készült, miközben a középső csak állt változatlan szándékkal, és az idegállapota sem módosult. Nem lehet tudni, mi váltotta ki belőlük az elhatározásukat, de a két szélső támadásba lendült. Curtis nem habozott, és talán hamarabb is kapta elő a pisztolyát, ami

azonnal elsült. A balszélső megtorpant a társát látva, amint előrebukva majdnem a tűzbe esett a halálos lövéstől, de már az ő sorsa is megpecsételődött. A valamivel hátrább, középen álló farkas, iszonyú erővel támadt rá, ami váratlan volt, gyors és halálos. A középső fenevad óriási állkapcsa egy szempillantás alatt záródott össze a megtámadott nyakán, ami azonnal eltört. Minden változatlan maradt, mert a győztes farkas ismét felé fordult. Ugyanott állt a képzeletbeli vonalnál, ahol eddig, de most már vetélytárs nélkül. Curtis nem engedte le a fegyverét, amit rezzenéstelenül a farkasra fogott, és egyikőjük sem mozdult. Vártak. Egy kis idő múlva a fenevad harcállása egy kicsit enyhült, de még mindig fenyegető volt a testtartása. A férfi erős karja zsibbadtan tartotta a fegyvert, de nem mozdult. Pattanásig feszült volt a baljós helyzet. Néztek egymásra, mint két örök ellenség, és senki sem akart engedni. Curtisnek az járt az eszében, miképpen úszhatná meg ennek az állatnak a megölését, amitől mindig is irtózott.

– Hogy tudnék visszavonulni anélkül, hogy az állatnak se essen bántódása?

Nem akarta megölni, mivel olyan érzése támadt, mintha őt védte volna ez az állat.

– Nem lehet tudni, de lehet, hogy csak a zsákmányát féltette – tette hozzá tétován. Ezt ugyan nem tudta eldönteni biztosan, mert a pillanatnyi helyzet nem ezt mutatta, de valahogy mégis olyan érzése volt. Amikor végiggondolta a véres támadást, egyre határozottabban körvonalazódott a véleménye.

Ez a farkas, mutasson bármilyen vadságot, nem akarja bántani! Ez az érzése még jobban felerősödött, amikor azt látta, hogy már nem vicsorog rá, és mintha tervezné a visszavonulását. Nem tudta eldönteni, mennyire helytálló a megállapítása, de nagyon örült volna, ha meghagyhatná az életét. Mindig is kedvelte a farkasokat, és nagyon nagy tisztelőjük volt az apja intése ellenére is, bár barátságról szó sem lehetett. Kezében a pisztolyával arra a megállapításra jutott, ha kell, természetesen lelövi, viszont jó lenne, ha elvonulna békességgel. A farkas is mérlegelt, ő is a békésebb utat szerette volna választani, de félt. Majd, mintha üzenne neki az ember, olyan érzése támadt.

– Ezt a veszélyes helyzetet fel kellene oldani valahogy – futott át a farkason is, annál is inkább, mert látta a fajtársát előrebukni a pisztoly elsütésekor. Már nem volt kétsége az ember győzelme felől, de az elvonulását még nem tudta biztonságosan feloldani. Nézték egymást mereven, kitartóan, de már nem volt a levegőben félelem. Már egyik sem akart ártani a másiknak, de még mindig nem volt kristálytiszta a két fél előtt a biztonságos visszavonulás. A farkas tette meg az első lépést az óvatos meghátrálásra, amire az ember is leeresztette a fegyvert. Majd az állat megfordult, félretéve bölcsen az embertől való félelmét, bízva az értelmében, és bevetette magát a sűrűbe.

Curtis csendben ült a tűz mellett mozdulatlan, és elgondolkodott a történteken, ami mély nyomot hagyott benne. Olyan gyorsan és ijesztően zajlott le minden, hogy csak most vált tisztán érthetővé a farkas viselkedése, amivel nyilvánvalóan őt akarta védelmezni.

– Nem támadni akart! – állapította meg őszinte megdöbbenéssel. – Hanem felhívni a figyelmem a rám leselkedő veszélyre.

– Nem bántani akart! – ezt most már meggyőződésből mondta.

Ha kellett, a fajtársával is végzett az ember védelmében.

Amikor gondolatban idáig ért, teljesen ledermedt a felismeréstől. Nem ment a fejébe, hogy egy vadállatot mi készteti arra a döntésre, hogy védelmébe vegyen egy embert?

Sok-sok történetet hallott már a farkasokról, de ilyet még sohasem meséltek neki. Még az apja sem, akinek a bölcsességét csak az erdő ismerete múlta felül. Curtis is tőle tanult meg mindent,

mivel az édesanyja korán elhagyta őket, akire ő már nem is emlékezett. Nem említette soha az okát, de nem is feszegette, sohasem kérdezősködött. Neki jó volt anya nélkül is, neki elég volt a vadon állatai és az apja. Az a személy, akit csodált és istenített, különösen, amikor két farkassal is végzett egy fakitermelésnél. Nem győzte mesélni a barátainak a számára óriási tettet, ami az osztálytársai tiszteletét is kivívta annak idején. Nagyon nagyra tartotta az apja tudását, és meggyőződésévé vált, hogy az egész hegyvidéken, de talán az egész megyében a legnagyobb tudású vadőr. Amióta Curtis is ezt a munkakört töltötte be, azóta még jobban tisztelte az idős embert, aki már csak az égi mezőkről vezényli a vadőrcsapatot. Belenyilallt az emlék, az apja páratlan életének az emléke, aki még a halála után is gyakran volt az útmutatója egy-egy szorult helyzetében, ami a Rocky Mountain árnyékában nem is annyira szokatlan. Curtis Denver nem volt már fiatal, de felvette a versenyt bármely középkorú férfival. Bátor vadőr volt, és több száz ember volt hálás, akiket megmentett a biztos haláltól. Mindenkinél jobban ismerte a Rocky Mountain hegyeit, ahol legendákat meséltek róla. Mára már csak a fiatalkora árnyéka csupán, de a mai generáció között még így is tisztelték.

Ismerték mindenütt, mert a szakértője volt a természetnek, az erdőnek és az állatoknak, a hegyi mentésről már nem is beszélve. Gyakran dolgozott rendőrökkel, és más bűnüldöző szervekkel is kapcsolatba került. Voltak titokzatos útjai, ilyenkor komor volt, és mindenkit került, de amikor megérkezett, már ismét a régi Curtis Denver volt.

Ült a tűz mellett elgondolkodva, és elmerengett a vadállat viselkedésén. Bármennyire csűrte-csavarta az érveit, mindig arra a megállapításra jutott, hogy az életét, ami csak egy hajszálon múlott csupán, ennek a kegyetlennek mondott farkasnak köszönheti. Soha nem félt az erdőben, sohasem billent ki a nyugalmából, amire nagy szüksége volt, mert ha valaki elveszti a fejét a hegyek között, annak az élete megpecsételődik. Elpakolta az evőeszközeit, majd magára vette a tehénbőrből készült, földig érő kabátját éjszakára, mert a hó sűrű pelyhekben esett. Rakott a tűzre a vastagabb tuskókból, majd maga mellé tette a puskáját is. Tekintete a rozsdás csapdákra esett, de lemondott róla. Bekuporodott a tűz mögé, ahol minden oldalról védve volt, és a meleg is megrekedt. Behunyta a szemét, és megpróbált aludni.

A mozdulatlan, néma csend borult rá a sűrű fák között, és minden békésnek látszott körülötte.

Már ellazult a teste, és az álom is kerülgette, amikor több erőteljes farkasüvöltés zavarta meg a nyugalmát. A szeme kinyílt, és a keze is a fegyveren pihent, de mozdulatlan maradt. Azt nem tudta volna megmondani, hányan vannak, de azt igen, hogy ez a hang nem a béke hírnöke. Ismerte őket, és tudta, hogy prédának tekintik az erdőben. Tudta, hogy a vadon veszélyes hely, különösen éjszaka az. Tudta, hogy ez az üvöltés, ami közvetlenül mellette szólalt meg, fenyegető számára. Curtis nem volt ijedős ugyan, de ha már jeleztek a farkasok, hát odafigyelt. Élénkebb lett a tekintete, és a fülével is rátapadt a környezetére, ahol egyre több oda nem illő nesz volt hallható. Ismét megszólalt egy farkas, de erősebben és vontatottabban üvöltött bele a sötét estébe. Egy kis idő múlva megjött a válasz is, de ez már fenyegetően hallatszott. Erre már a férfi is felült, mert nem szerette volna, ha megismétlődne az előző döbbenet, amikor közvetlen közelében tűnik fel egy vicsorgó farkas. Azt tudta, hogy biztonságban van mindhárom oldalról, de ha a nyitott rész felől többen támadnának, azt nem tudná kivédeni. Bár a tűz elég félelmetes számukra, és biztonsága is ettől függött, de ha nagyon éhesek, akkor már az sem tartja vissza őket az öngyilkos tettől. Curtis felállt, mert egyre több zajt hallott, ami már elővigyázatosságot igényelt.

– Hosszú éjszakánk lesz! – állapította meg morcosan, majd kilesett a szikla sarkából. Hat farkast számolt meg, de sokkal többen lehettek, mivel nagy nyüzsgést vélt felfedezni a közeli bokrokban is. A hó kitartóan hullott, és semmi sem állíthatta meg, hogy betemesse a környezetét.

– A hideg télre való felkészülés nagyon dicséretes elfoglaltság – futott át az agyán –, de azt már nem díjazom, hogy én legyek a vacsorájuk. – A farkasok most hirtelen az erdő felé néztek. Bár Curtis nem tudta az okát, és azt sem értette, miért kezdenek el rohanni be a sűrűbe, de egy másodperc

alatt eltűntek a fenevadak, és csak a hűlt helyüket bámulta.

– Mi volt ez? – kérdezte értetlenül. Nem tudta, de az üvöltés üzenhetett nekik valamit, ami nem messze tőlük sírt bele a sötétlő estébe. Curtis már fásultan vette tudomásul az állatok kiszámíthatatlanságát, amikor ismét megjelent egy, az erdő szélén. Curtis felfigyelt, mert a farkasokra nem jellemző a magányosság, de ez mégis egymaga volt. A farkas állt és várt, de semmi jele nem volt a szándékának. Curtis nézte az állatot, és felismerte az iménti megmentőjét. Majd a homályos sűrűből a lova is megjelent, ami teljesen ledermesztette a mereven bámuló Curtist. A ló, mintha mi sem történt volna, odasétált a tűzhöz, és horkantott egyet. Az ember csak nézte, és sehogy sem értette ezt a csodába illő megmenekülést, aki után vagy tíz éhes farkas vetette magát.

– Hogy menekültél meg, pajtás? – kérdezte tőle ámulattal. Curtis most ellépett a szikla mellől, majd a lovához ment, aki lehajtott fejjel várakozott. Amikor elérte az állatot, döbbenve látta meg a sérüléseit. Kedvesen magához ölelte a hűséges lovát, és a nyakához hajtotta a fejét. Nem szólt, csak sajnálkozott a sok sérülésen, ami nem volt ugyan életveszélyes, de rendesen helybenhagyták azok a bestiák.

– Bátor vagy, komám, ha leráztad magadról azt a sok vérengző fenevadat, akik nemigen engedik el a koncot, ha már megragadták. Nem tudom, hogy sikerült ez neked, pajtás, de valahogy mégis megmenekültél a karmaikból. – Lehajolt, és a lábát vette szemügyre. Iszonyú sok sérülése volt, szemmel láthatóan megharapdálták. Most a farát vizsgálta meg, amit felsértett a hatalmas mancsaik karma, de még egy jókora harapás is látszott.

– Nagy küzdelem lehetett! – állapította meg a férfi, és valóban kivívta az elismerését. –

Szerencséjük, hogy a jóisten nem szerelt fel gyilkos ösztönnel, mert mindet megölted volna. Bár még így sem vagyok biztos abban, hogy néhányat nem rúgtál agyon, mert ficánkolni nagyon tudsz –

mondta neki, visszaemlékezve a betörése időszakára. Amikor feltekintett, a farkast már nem látta, de meg volt győződve, hogy valamiképpen része volt a ló megmenekülésének. Kereste a szemével az imént megjelent állatott, de olyan gyorsan eltűnt, mintha szellem lett volna. Rossz érzése támadt, mert a történéseket nem tudta értelmezni. Azonkívül bizalmatlan is volt. Az sem tetszett neki, hogy a titokzatos farkas csak úgy megjelenik, feltűnik váratlanul, és ő csak bámuló szemlélője az eseménynek. Megállt, miközben fogta a lova kantárját, és a sűrű bokrokat fürkészte, de semmi neszt nem hallott. Nagyon meglepődött, amikor várta a farkas haladásának a csörtetését, de semmi hang sem követte az eltűnését. Nézte a bokrokat, ami mögött titkos életek lapulnak, de az est közeledtével a szemlélődőnek a félelem forrása. A vadon rejtelmei közül talán a homályos, sűrű erdő a legfélelmetesebb egy ember számára. Különösen az avatatlanok rettegnek tőle, mert az elméjük borzalmas lényeket, véres történéseket vizionál a bokrok mögé. Curtis már rég nem ijedezett, és most sem félt, de mégis megmaradt benne a farkas fantasztikus eltűnése. Tudta, hogy a farkasok különös lények, és azt is, hogy vannak érdekes egyedek közöttük, akiket valami megmagyarázhatatlan kötődés fűzi az emberhez. Vágynak az ember közelségére, de ugyanakkor óvatos félelem vegyül a viselkedésük közé. Az apja mesélte, hogy amikor gyerek volt, egy fiatal farkas szegődött a nyomába, ami később megbonthatatlan barátsággá fejlődött. Amíg élt az állat, a természetes félelmével, óvatos közelséggel közelítette csak meg, viszont minden egyes alkalommal elkísérte az erdőbe. Nem is értette soha, hogy miképpen élt a falkájával közösségi életet, ha az ember közelségét leste állandóan, de mivel így tett, bizonyság arra, hogy még a kicsinyeit is megmutatta neki. Egészen a haláláig követte hűségesen a vadon útjain, de soha sem ment hozzá. Ezt a barátságot kereste minden farkasban Curtis is, minden egyes alkalommal arra számított, hogy hátha ez az állat lesz az ő barátja. Bár nem ismerte őket mélyebben, és tartott is tőlük, de meggyőződéssel vallotta, hogy a vadságuk ellenére igényük volt a szeretetre. Hiszen számtalan alkalommal látta őket a távolból önfeledten hancúrozni a kicsinyeikkel. Tisztelet volt bennük az emberek felé egy pontig, de azon túl nyilván nem azzal a szándékkal közelítették meg, hogy

barátságot kössenek velük, mint inkább az elejthető zsákmány reményében.

Éhes fenevad, ha zsákmányként vesz üldözőbe, de segítő barát néha, ha elnyerted a tiszteletét, és megérinti a magasabb rendű érzés.

Nézte a sejtelmes fényben úszó erdőt, miközben a lovát simogatta. A ló ismét horkantott egyet, majd besétált a tűz mögé, be a szikla és a hegy takarásába. Curtis tudta az okát, és megértette, hogy a biztonságot kereste a közelharc után, ami nagyon is érthető volt. Amíg a ló helyezkedett, ismét zörgések hangja ütötte meg a fülét, majd négy megvadult farkas lépett ki a nyílt terepre. De további csörtetés is hallatszott, ami azt sejtette, hogy többen lehetnek. A férfi a puskája mellé lépett, de lehajolni már nem tudott érte, mivel a két hatalmas állat rögtön támadást indított. Az ugrást az elrugaszkodás pillanatában érzékelte, és azonnal tüzet nyitott. A két farkast már a levegőben halálra sebezte, és a földetéréskor már nem éltek, de a másik kettő is támadásba lendült. Curtis az egész tárat kilőtte rájuk a pisztolyából, de a golyó elkerülte őket, miközben elérték a tüzet. Az ember látta a szándékot, és azonnal felkapta a puskáját, de közben minden mozdulatukat követte. A farkasok megtorpantak a tűz melegétől, vagy csak a közelségétől, ami kitűnő célponttá vált Curtis számára. A fegyver hatalmas durranással sült el kétszer, majd mind a két fenevad elterült. A csörtetés nem ért véget, de az állatok nem mutatkoztak. Sikerült neki megtölteni a pisztolyt, majd ismét a puskát vette kézbe. Akkor a bokrok megnyíltak, és a farkas falka megindult. Csak jöttek és jöttek, mintha a vadon minden farkasa az ő elpusztítására lett volna iderendelve. Curtis puskája szünet nélkül tüzelt, majd amikor kifogyott a lőszer, a pisztolyát vette elő ismét. A kíméletlen lövések megritkították az ellenség sorait. Csak két vadállat volt még talpon, akik egy kicsit megszeppenve torpantak meg a kilépésük pillanatában, amikor meglátták a mozdulatlan tetemeket. Curtis azonnal megtöltötte a puskáját, kihasználva a merevségüket, majd célba vette őket, de a két farkas, amint látták a borzalmas veszélyt, máris bevetették magukat a sűrűbe. Az ember kimért mozdulattal engedte le a fegyverét, de azért biztonságból a kezében tartotta. A hó megállás nélkül esett, már komoly mennyiség rakódott a fenyőfák ágaira. A szél is felerősödött ismét, és nagyon úgy nézett ki, hogy a hóvihar teljesen megbénítja a vadont. Most már a fák közé is betört a tél, és egyre nagyobb hóbuckákat lehetett látni. Curtis eligazította a dolgait maga mellett, majd mindent betakart. Rakott a tűzre a nagyobb darabokból, hogy ki ne aludjon, mert túl azon, hogy megóvja a fagyhaláltól, a vadállatokat is távol tartja. A fegyvereket nézte, bár valamiért meg volt győződve, hogy egy ideig a harc befejeződött. Fogta a puskáját, és maga mellé állította óvatosságból. A golyókat is számba vette, mert farkasokkal körbevéve nem nagyon tetszett neki a közelgő éjszaka. Morcosan nézte a sötétlő erdőt.

– Ha mégis támadnátok – futott át rajta a gondolat –, nem lesz benne köszönet, annyit megígérhetek.

– Soha nem kerestem a bajt és az összetűzést veletek, de ha elém kerültetek, sohasem rettentem vissza. Így hát nem most fogom elkezdeni a megfutamodást. – Újra a fegyverét nézte, majd az erdő

felé tekintett, ahol az utolsó két farkas eltűnt. Nézte, és elmerengett a vadon kíméletlenségén, ami mégis ideláncolja azokat az embereket, akik ideszülettek, vagy a szerelmesei lettek. Félelmetesen vad, rejtélyes, és mégis oly csodálatos ez az ellentmondásokkal tele erdő. Curtis el sem tudta volna képzelni magát más vidéken, más munkakörben. Neki a bölcsője, majd az egész élete volt ez az erdő, és a halála is ez lesz. Ide született, és ezen már semmi sem változtathat. Soha nem ábrándozott más vidékről, soha nem vágyakozott másra és más környezetbe. Neki az életet jelentette ez a hegyekkel, völgyekkel tele vadon, és bízott benne, hogy a halálában is magába fogadja majd. Nézte a tűz fényétől megvilágított sűrűt, a sötét bozótot, ami mögé elképzelte az ő farkasát, aki egy életre a barátjává szegődik. Majd maga elé képzelte a vad félelmetes pofáját, aki, ha látja az ember jóindulatát, már csak egy szerethető farkassá válik. Amint ezeken gondolkodott, a farkas feje jelent meg a megnyílt bokor ágai között. Óvatos volt és nagyon körültekintő. Miközben elindult felé, félúton

megállt. Állt, majd visszanézett, mintha ellenőrizné, hogy nem követik-e. Ismét tett néhány lépést a tűz felé, de mintha félne közeledni. Most nem volt indulatos, és a fogait sem vicsorította, viszont nagyon figyelmes volt. Megállt, és lehajtott fejjel nézte az embert, majd csendben leheveredett a szikla tövében. Curtis megdöbbenve követte a tekintetével, és nem tudta mire vélni a látogatást.

Egyből ráismert, mert a füle hegye hiányzott a jobboldalon, és a szőrzet sem volt meg a sérült részen.

– Most aztán megnyugtattál – mondta a fejét ingatva a nem értésének jeléül. – Most már nyugodtan alhatok, igaz?

– Kitűnő barát vagy, ezt meg kell, hogy jegyezzem – mondta lágyan –, de azért hozhattál volna magaddal néhány segítőt. Nem tudom, miképpen alakul a jövőnk – kezdte ismét hunyorogva, miközben a kavargó hóvihart szemlélte –, de egy barátot már szereztél. Akkor, amikor ezek az ördögök ismét visszatérnek, hogy mit teszünk, halvány fogalmam nincs, de megígérhetem, hogy nagyon kitartó leszek. Van elég töltényünk, és az ellenállásom sem csüggedt. Úgyhogy ne félj, nem adjuk ingyen a bőrünket. Hogy te mit teszel, vagy mit nem, azt még homály fedi, de ha az előbbi hozzáállásod ismét felszínre kerül, akkor talán győzhetünk.

Curtis nem félt, de tudta jól, hogy jó esélye van arra, hogy elpusztítsák ezek a farkasok. Mert rettenetes a vérszomjuk, és kegyetlen éhesek is lehetnek. Tudta jól, hogy ezek sohasem adják fel, ezek követni fogják a nyomát a világ végére is.

– Vagy én, vagy ők – mondta ki Curtis azt, ami a vadonban az íratlan szabály.

A szomorú vég

A tábor két sátorból állt, amihez négy résztvevő tartozott. Torontóból érkeztek a vállalkozó kedvű

fiatalok. A remek felszerelés, amit az indulás előtt vásároltak, pedánsan, zsákokba rakva érkezett meg a Mackenzie nevű városka állomására, amit már nagyon vártak. A négy fiatal négyféle szakmát űzött, de közös nevezőre jutottak, amikor felvetődött egy természetfilm forgatása. Mind a négyen a természet szerelmesei voltak, és mint minden fiatal, a veszélyt, a félelmet félvállról véve vágtak neki a hegyvidéknek. Bob Keller volt az operatőr, Ketty Finegen egy éve doktorált, mint a farkasok életének szakértője, Paul Berg a hegymászás avatatlan királya, aki egyébként pszichológus volt, és a negyedik, Lucy Kennedy, aki a filmrendezőszak utolsó éves hallgatója. A fiatalok szépek, okosak és kirobbanó jókedvűek voltak, akik ráadásul szerelmesek is. A két pár, ha nem is azonnal, de nagy nehezen megegyeztek a felvetett forgatás részleteiben. A film elkészítését, amit ugyan a zsebükből kellett finanszírozni, Paul Berg apja is szorgalmazta. Ígéretet tett arra, hogyha minden jól sikerül, a TV társaság, ahol gazdasági vezető volt, minden valószínűség szerint megvásárolja.