A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Corinne Michaels: Not Until You, 2018

Fordította

RÁCZ JÚLIA

Copyright © 2018. Not Until You by Corinne Michaels

The moral rights of the author have been asserted.á

Hungarian translation © Rácz Júlia, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Még egyszer, kérlek, 2018

Miénk az éjszaka, 2019

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-57-6

Katie Millernek és Mindi Adamsnek, az én csipogó madárkáimnak – mert annyira hasonlítunk a könyvben szereplő lánycsapatra. Remélem, mindig együtt töltjük majd a hálaadást, és örökké bosszantani fogjuk a gazdákat. Teljes szívemből szeretlek titeket! Csip-csip.

Első fejezet

Nicole

– Tényleg nem akarsz férjhez menni és gyerekeket szülni? – kérdezi az anyám századszorra is.

– Nem igazán – forgatom a szemem, miközben tollamat az előttem fekvő vázlatfüzetnek ütögetem.

– Feldühítesz, Nicole!

Nos, az érzés kölcsönös, anyám.

Te sem vagy éppen valami kellemes jelenség.

Minden alkalommal, amikor erről beszélünk, ugyanazt hajtogatja. Azon gondolkodom, vajon miért hozza fel a témát újra és újra?

Biztos vagyok benne, hogy ez valahol neki is nehéz. A szüleim várva várt csodagyereke vagyok. Évekig tartó próbálkozás, több vetélés, és apa nagyjából tíz szeretője után végre összejöttem. Anyám egy gyönyörű kislányért imádkozott, aki kiteljesíti az életüket, de engem kapott.

A problémás gyereket.

Az sem számít, hogy enyém Tampa legsikeresebb belsőépítész irodája. Magasról tesz rá, hogy elégedett és boldog vagyok, és semmiben sem szenvedek hiányt. Nem számít. Számára csak egy szingli ribanc vagyok, aki soha nem fog neki unokákat szülni. A lány, aki csalódást okoz, és teljesen reménytelen eset.

– Anya – mondom összeszorított fogakkal a telefonba. – Akármennyire is szeretném folytatni ezt a beszélgetést, ami már jó ideje esedékes volt, muszáj megírnom egy ajánlatot.

Két nap múlva lesz egy nagy prezentáció az új ügyfelemnek, és még közel sem vagyok kész. Mióta kirúgtam a másik tervezőmet, egy csomó üzlettől elestem. Rosszabbul megy minden, de legalább a saját ügyfeleim megmaradtak. A cég miatti aggodalom eredménye pedig egy nagyon morcos Nicole.

Szerencsére nem ez lesz az első találkozásom az ügyféllel. Pár hete találkoztam vele először egy konferencián, úgyhogy nagyjából már ismerjük egymást. Remélhetőleg ez jelent némi előnyt.

– Csak ígérd meg, hogy befejezed a… bármi is az, amit csinálsz… – sóhajt anyám, majd suttogóra fogja. – Több férfival! Ez nem normális. Meg kell állapodnod!

– Ez nem a te életed – mondom, csak hogy ellenkezzek vele. – Nézd, anyám, a nőknek ma már nem kell megházasodniuk. A házasság egy üzleti megállapodás, én pedig nem vagyok eladó.

– Mintha nem is az én gyerekem lennél.

Na persze.

– Nem is, apáé vagyok.

Alig hogy kimondom, utálni kezdem magamat érte. Anyám jó anya volt, egy kicsit erőszakos és tolakodó, de szeret engem. Az apám megengedőbb ember. Azt hiszem, nagyjából fél éve nem hívtam fel. Próbálom az agyamba vésni, hogy ne felejtsek el telefonálni. A helyzet az, hogy túlságosan is olyan vagyok, mint ő. Azt csinálok, amit akarok, és azzal, akivel én akarom. Apám sokszor csábult el, és ugyanezt csinálom én is. Az életet élni kell, miért kössem magam egyvalakihez, aki a végén úgyis összetöri a szívemet?

– Szép… – dohog anyám. – Vele dicsekszel, drágám? A helyedben átgondolnám, hogy akarok-e bármiben is hasonlítani arra az emberre.

Valóban minden oka megvan rá, hogy utálja. Apám azt sem tudja, mi fán terem a hűség, nemhogy még képes is legyen kitartani valaki mellett. A tizenkettes számú barátnő után úgy döntött, itt az ideje egy újabb modellnek. Az új anyukám csupán hat évvel idősebb nálam, és tele van pumpálva szilikonnal. Anyám megkapta az apám fél vagyonát a váláskor, de neki ez sem volt elég ahhoz, hogy összeszedje magát.

– Anya, most tényleg mennem kell. Hacsak nem akarod, hogy elveszítsem a céget és az összes pénzemet, és kénytelen legyek visszaköltözni hozzád. Biztos nagyon hiányzik, hogy együtt lakjunk.

Felnevet.

– Jó, jó, dolgozz csak! Én elmegyek a klubba, örülnék, ha csatlakoznál hozzám vacsorára.

Az óra délután kettőt mutat, és bár inkább vágnám le a karom, minthogy a klubba menjek, egy kicsit kegyetlen voltam anyámhoz, és akármennyire is szeretem kínozni néha, igazából nem akarom megbántani.

– Mi lenne, ha hétkor találkoznánk?

Szinte hallom a meglepettséget a hangjában.

– Tényleg? Biztos vagy benne?

– Hacsak nem akarsz…

– Nem, nem! – vág közbe. – Jó lesz később. A hét óra tökéletes. Fejezd be a munkát, és ott találkozunk!

– De csak akkor, ha megígéred, hogy nem próbálsz meg összehozni valakivel! – teszem hozzá a biztonság kedvéért.

– Ahogy akarod. Nemsokára látjuk egymást.

Anyám okos nő, és bontja a vonalat, mielőtt bármi mást mondhatnék. A klub mindig tele van felsőosztálybeli emberekkel és egyedülálló gyermekeikkel. Meg sem tudom számolni, hány vacsorán voltam, ahol valaki fia mellett kötöttem ki, aki éppen egy céges utazásról tért haza, vagy emlékezett rám tízéves koromból. A legrosszabb az egészben, hogy a legtöbb pasi belemegy a szülei játékába. Nem is igazán akarnak ismerkedni vagy randizni. Ők is csupán a saját anyjukat próbálják leszerelni.

Rájöttem, hogy a hírem, miszerint elég… érdekes vagyok az ágyban, igencsak sokakhoz eljutott. Mindazonáltal az utolsó, amire vágyom, hogy valami modoros fickó rajtam próbálja ki, milyen a mocskos beszéd. Nem, köszönöm, ezt inkább meghagynám a szófogadó, készséges nőknek. Én élvezem az igazi nőstény szerepét.

Belevetem magamat a munkába, s amikor észbe kapnék, már hat óra van, én pedig késésben vagyok a vacsoráról. A mai nap pokoli volt. Az új asszisztensem beteget jelentett, rossz függönymintákat szállítottak le az új irodába, amit tervezek, és elveszítettem egy ügyfelet, akiért pedig nagyon keményen dolgoztam. Honnan kellett volna tudnom, hogy pont a barátjával feküdtem le, és ez volt az oka annak, hogy a férfi lelépett tőle?

Utálom az ilyen napokat, de az ígéret szép szó…

Mivel nem akarom magamra haragítani az anyámat, valami olyasmit veszek fel, amitől nem durran el az agya, mint legutóbb. Fogom a térdig érő ceruzaszoknyát, egy piros blúzt, és kiegészítem a gyöngysorral, amit a tizenhatodik születésnapomra kaptam tőle. Komolyan, ki ajándékoz gyöngyöket a lánya tizenhatodik születésnapjára? Az apám nem, az biztos. Tőle autót kaptam.

Félreértés ne essék, szívás, ha elválnak az ember szülei, de elég hamar megtanultam, hogyan játsszam ki őket egymás ellen.

Ahogy beülök a kocsiba, elképzelem, milyen lenne, ha együtt maradtak volna. Nem hiszem, hogy bármelyikük is életben lenne még. Talán az egyikük élne, de csak ha börtönbe került volna…

Csörög a telefonom, és Kristin nevét jelzi ki a Bluetooth.

– Mi a helyzet, drága? – fogadom mosolyogva a hívását.

Mindennap hálát adok az égnek, hogy a három legjobb barátom még mindig mellettem van. Heather, Kristin és Danielle a legjobb emberek a világon. Azt szokták mondani, hogy az embernek csak egy legjobb barátja van, de szerintem ez nagy hülyeség. Általános iskola óta ismerem őket, és végig jó barátok maradtunk. Néha közelebb érzem magamhoz egyiküket vagy másikukat, de nincs olyan, amit meg ne tennénk egymásért. Nem vagyok éppen egy könnyen kezelhető ember, de ők valahogy keresztüllátnak a sokrétegnyi hülyeségemen, és elfogadnak olyannak, amilyen vagyok.

– Csak meg akartam kérdezni, hogy még mindig benne vagy-e, hogy vigyázz Aubrey-re a hétvégén – mondja, miközben hallom Aubrey sikítását a háttérben. – Várj egy kicsit…

Tudom, hogy letakarja kezével a telefon mikrofonját, de még így is hallom, ahogy a plüssállatok elégetésével fenyegetőzik, vagy valami hasonlóval.

– Sajnálom, kemény nap volt.

– Noah még nem jött haza a forgatásról? – kérdezem.

– Nem, közben a munkások feltúrták a konyhát, Aubrey kiakadt, Finn pedig bezárkózott a szobájába, nekem meg muszáj találkoznom ezzel az írójelölttel.

Ez a legtökéletesebb fogamzásgátlás, amit ismerek. Imádom a barátaimat és a gyerekeiket, de én egyáltalán nem sietek azzal, hogy saját gyerekeim legyenek. Ha még pár évig kihúzom, már amúgy sem lesz opció.

– Szeretnéd, hogy átmenjek, miután vacsoráztam az anyámmal? – Az utolsó szót úgy mondom, mintha káromkodás lenne. Néha úgy gondolom, hogy az „anya” a legjobb szitokszó. A kurva anyádés azanyád picsája – mindkét kifejezésnél ugyanaz az alapszó, és kibaszott sokoldalúan használható – majdhogynem.

Kristin elhallgat. Tudja, hogy ha vacsorázni megyek, akkor vagy történt valami, vagy történni fog.

– Mondd, hogy nála lesz a vacsora! – kéri végül.

– Nem.

– És most hova akar elvinni Esther?

– Az átkozott klubba – morgom.

– Hát, akkor mindenképpen át kéne jönnöd utána – kuncog. – Alig várom, hogy elmeséld.

Erősebben markolom a kormánykereket, ahogy rákanyarodom a pokolba vezető útra.

– Tulajdonképpen én vállaltam. Biztos manipulált valahogy.

– Valószínűleg – helyesel Kristin. – Ebben mindig is jó volt.

Ugye? Még ő is tudja, hogy az anyám a mentális hadviselés mestere. Belemegyek dolgokba, aztán fogalmam sincs, hogy mi, miért és hogyan történt. Gyakran gondolok arra, hogy egyszer valamikor tudtomon kívül hipnotizálhatott, s emiatt sosem szabadulok többé a hatása alól.

– Egyébként meg Aubrey miért nem a Seggfejjel lesz? – kérdezem.

Scott, Kristin volt férje most már Seggfej néven fut. Nincs is értelme másként nevezni. Szó szerint ő a legnagyobb faszfej, akit ismerek. Hála az égnek, végre Kristin és rájött… és lelépett tőle.

Utálom.

Utálom azt is, hogy bántotta Kristint, mert néha úgy tűnik, Kristin szerint az élet fenékig tejföl. Mindig csupa derű, és Scott ebbe próbált meg belerondítani.

Az ilyen férfiak, mint ő, megérdemelnék, hogy kasztrálják őket. És én lennék az első, aki jelentkezne a feladatra.

– Mert elfoglalt, vagy nem is tudom… tudod, hogy van ez, most, hogy a kis kurvája lelépett. Na meg, ha arról van szó, hogy ki kéne segítsen engem és Noah-t, azonnal eltűnik a színről. Finn átmegy a barátaihoz, úgyhogy vele nincs gond. Normális esetben csak lemondanám az egészet, de már kétszer áttettük az időpontot ezzel a lánnyal. Muszáj felvennem egy új írót a magazinhoz. Szóval, nagyon nagy segítség lenne, ha tudnál vigyázni Aubra.

Nem is kell többet mondania. Imádom Aubrey-t. Bármit megtennék azért a gyerekért, végül is a keresztanyja vagyok. Olyan kislányt faragnék belőle, aki még kocsmázni is elviszi az anyját.

– Boldogan vigyázok rá! Úgyis régen próbáltam már elrontani – mondom.

– Igen, pontosan ettől félek. Túl jó munkát végeztél Avával.

A másik keresztlányom, Ava, Danielle legidősebb lánya. Nem pontosan értem, mi járhatott a fejében, amikor Danielle kiválasztott a feladatra. Őszintén szólva azt sem tudom, a többiek mit gondoltak, amikor ilyen döntést hoztak. Tinédzserkorom óta ismernek, látták, mibe szoktam keveredni, s ez megkérdőjelezi bármiféle erkölcs meglétét bennem, és mégis… képesek a gyerekeik közelébe engedni.

Ava nagyon jó fej, tizennégy éves és imád engem. Mindent megengedek neki, amit az anyja nem. Remek lány. Csupa ötöse van, a versenytánccsapat tagja, és még mindig azt hiszi, a fiúk csak arra valók, hogy elérjék a legmagasabb polcot.

Túl félénk voltam Avával.

Aubrey-val másként tervezem.

– Helyes, féljél is – mosolygok.

Nagy robaj hallatszik a vonal túlsó végéről, amit egy másodperccel később Kristin káromkodása követ.

– A francba, mennem kell. Imádlak!

– Én is téged. Jó szórakozást!

– Ja, persze – mondja némi szarkazmussal a hangjában, és bontja a vonalat.

Nem tudom, hogy csinálja. Elméletben minden gyerek szuper, tényleg, de az ember alól kicsúszik a talaj. A házat elöntik a játékok, nem vásárolhatsz semmi szép holmit, mert a gyerekek mindent összepiszkolnak, és még a tested is leamortizálódik. Az én testem maga a csoda, és nem akarom, hogy elhasználják – legalábbis ne egy gyerek használja el.

A klubig rövid az út, jó lenne, ha több időm lenne felkészülni arra az idiótára, aki minden bizonnyal feltűnik majd az anyám asztalánál. A sofőr elviszi az autót, én pedig elindulok befelé, lassan, hátha Isten csodát tesz.

De semmi sem történik.

– Nicole, hát itt vagy! – mondja anyám, ahogy közeledem.

Mély levegő, és csak semmi okoskodás. Na persze.

Mosolygok, de inkább csak azon, hogy biztosan nem fogok szemtelenkedni, nem pedig azért, mert valóban boldog vagyok.

– Szervusz, anyám, itt vagyok teljes pompámban – csak neked.

Nem vesz tudomást a hanghordozásomról.

– Azok a gyöngyök vannak rajtad, amiket tőlem kaptál.

Ösztönösen megérintem őket.

– Így igaz.

Parányi örömöt látok felvillanni a szemében, és most már örülök a döntésemnek.

– Nos, reménykedjünk benne, hogy a viselkedésed is olyan kifogástalan marad, mint a kinézeted. De hát úgyis tudjuk, hogy előbb-utóbb elfeledkezel magadról.

A viselkedésem soha nem olyan kifogástalan, mint a külsőm. Csak szeretné.

– Te is hiányoztál, anyuci. Ha jó kislány leszek, veszel nekem jégkrémet?

– Bár az apádnak adtam volna a felügyeleti jogot – forgatja a szemét anyám, miközben elfordul.

Majdnem mondok valamit, de elharapom a szót, és az étterem felé veszem az irányt. Néha túl könnyű felidegesíteni.

Az biztos, hogy a klub nincs híján a szépségnek. Minden tökéletesen a helyén van. Belsőépítészként igazán tudom értékelni az apró részleteket, amik miatt ez a hely mindig egyszerre előkelő és otthonos. A színek melegek, a fények lágyak, és a rengeteg kristály vidám fénysugarakat áraszt mindenfelé, amitől az ember késztetést érez arra, hogy körbenézzen.

– Nicole, te vagy az? – kérdezi Mrs. Akins, mintha nem hinne a saját szemének.

– Mrs. Akins, ön ugyanolyan csinos, mint mindig – mondom szarkasztikusan.

Nem néz ki jól – túlságosan sok benne a műanyag. Tiszta röhej, ha belegondolok, mennyi plasztikai műtétet végeztek ezen a nőn, és hogy ezért mennyit fizethetett az amúgy nagyon gazdag férje. Mindig ez történik itt, amint figyelmen kívül hagyja az ember a berendezést, a többi csak egy rakás trágya.

– Mintha egy percet sem öregedett volna – teszem hozzá.

Felduzzadt ajkú vigyort ereszt felém, én pedig csak állok, és nézek rá, mintha őrült lenne. Az ajkai nem is mozognak, így nem tudom eldönteni, hogy éppen a nagydolgát végzi, vagy mosolyogni próbál.

– Oh, Nicole. Olyan édes vagy, úgy imádlak!

– Ugyan – mondom valódi mosollyal. – Az érzés kölcsönös. Mondd csak, csináltak rajtad valamit, vagy ilyen csodálatos a szemránckrémed?

Anyám mindig megérzi, ha a helyzet elmérgesedhet, úgyhogy inkább úgy dönt, eltereli Mrs. Akins figyelmét azzal, hogy a gyerekeiről kérdezgeti. Én pedig csak állok ott, és azt kívánom, bárcsak máshol lehetnék.

Végigpásztázom a termet, olyasvalaki után kutatva, akit ismerek, és aki megmenthetne attól a szenvedéstől, hogy ezt a beszélgetést hallgassam, amikor egyszer csak meglátom a fekete öltönyös férfit, élénkkék ingben, tengerészkékben játszó sötétebb nyakkendőben, amint a bárpultnál áll, és lassan egy poharat emel a szájához. Vállai szélesek, karjai vastagok, arcán leheletnyi borosta. Te jó ég, ez a férfi gyönyörű!

Legalább hatféleképpen csinálnám vele vasárnapig, aztán még kétszer hétfőn.

Nem tudom, mennyi ideje állhatok így, őt bámulva, amikor anyám megpaskolja a karomat, én pedig vonakodva veszem le a férfiról a tekintetemet.

– Hallottad, amit mondtam? – kérdezi.

– Elnézést, biztos elbambultam egy pillanatra. Gyerekekről volt szó, szóval azonnal kikapcsolt az agyam.

Anyám szemrehányóan néz rám, amivel azt üzeni, hogy ismét csalódott bennem. Egy nap majd biztosan megjavulok. Vagy nem.

– Azt mondtam, hogy leülhetünk az asztalhoz.

– Mutasd az utat! – válaszolom.

Leülünk, és minden erőmmel azon vagyok, hogy figyelmen kívül hagyjam a szexi pasit a bárnál, de ez szinte lehetetlen. Anyám különböző projektekről fecseg, amikben dolgozik, én is mesélek egy kicsit a cégről. Közben le sem veszem a szemem a férfiról, bármerre köröz a helyiségben. A vacsora végül is különösebb események nélkül telik el, és őszintén szólva egészen kellemes. Anyám éppen a kórház egyik új szárnyáról mesél, amikor félbeszakítják.

– Helló, hölgyek! – mondja egy igencsak ismerős férfi, miközben egyik kezét ráteszi anyám széktámlájára.

– Helló, Ted! – csillan fel anyám szeme.

Ted? Ismerek én Tedet? Nem hinném, de van a fickóban valami ismerős, amit nem tudok hova tenni. De esküszöm, hogy ismerem valahonnan.

Bámulok rá, próbálom elhelyezni, hogy hol találkozhattunk korábban. Túráztatom az agyamat, de semmire sem jutok.

– Láttam önt, Mrs. Dupree, és köszönni akartam. És, nem hiszek a szemeimnek, Nicole is itt van – mondja Ted, szemét rám szegezve. – Gyönyörű, mint mindig.

– Igen – mondja anyám, először a férfira, majd rám mosolyogva. – Emlékszel a lányomra, igaz? Azt hiszem, egyszer randevúztatok.

A férfi rám vigyorog, és hirtelen beugrik. A hagymás fiú. Most már emlékszem.

– Ha jól emlékszem, ti ketten nagyon jól éreztétek magatokat együtt – folytatja anyám, pedig másodpercekre vagyok attól, hogy bokán rúgjam az asztal alatt. – Úgy örülök, hogy itt vagy ma este, így újra fel tudjátok venni a fonalat.

Ted rám néz.

– Az biztos, hogy én emlékszem. Te is, Nicky?

Senki ezen a földön nem hív Nickynek, de az a barom pláne nem, aki megpróbálta kifizettetni velem nemcsak a saját vacsorámat, de az övét is.

– Én nem.

– Ó, biztosan emlékszik, Ted. Csak viccel. Az én Nicole-omnak mindig is jó volt a humora.

Anyám tarkóját fixírozom, arra várva, hogy megforduljon, és rám nézzen. Megígérte, hogy nem lesz ma semmi trükközés, nem hoz össze senkivel, pedig gondolhattam volna, hogy nem tartja be az ígéretét. Nem tud uralkodni magán. Néhány pillanat múlva sem fordul vissza, én pedig megunom, hogy jól viselkedjek.

– Naná – horkanok fel. – Ja persze. Te vagy az a csóró srác, akinek a szája bűzlött a hagymától.

Melegen mosolygok. Erre bezzeg felfigyel az anyám. Elkapom a tekintetét, ami szinte tüzesen ég a méregtől.

– Nicole! – A hangja tele van dühvel.

– Mi az? – dőlök hátra, és a szalvétát az asztalra helyezem.

– Minden rendben, Mrs. Dupree – mondja Ted. – Nicole igencsak megnevettetett a randevúnkon.

Ha így akarja nevezni, részemről oké. Bár, egyrészt nem randevú volt, másrészt én sem voltam vicces. Őszinte voltam.

Kinyitom a számat, hogy mondjak valamit, de az ismeretlen férfi, akit egész eddig bámultam, mosolyogva megütögeti Ted vállát.

– Tednek és nekem van egy kis dolgunk, úgyhogy hagyjuk önöket visszatérni a vacsorájukhoz.

Te jó ég, brit akcentusa van.

Vedd le a bugyimat most azonnal!

Ilyen közelről még szexibb. Magasabb Tednél, de nemcsak a testmagassága miatt lenyűgöző a megjelenése, hanem egyszerűen mindentől. Most már sokkal jobban meg tudom figyelni, és az az igazság, hogy imádnivaló, ahogy kitölti az öltönyét. Távolról is meg tudtam mondani, hogy széles vállú, de ahogy itt áll előttem, már látom, hogy alábecsültem a méretét. Alaposan végigmustrálom, egészen a kezéig, amin nem látok gyűrűt.

Hurrá!

– Maga maradhat – ajánlom fel a szexi ismeretlennek, aki mellett még szívesen eltöltenék némi időt. Még sosem találtam senkit ebben a klubban, aki ennyire vonzott volna.

Azok a férfiak, akik jól néznek ki, mind idióták. Az anyjuk diktálja az életüket. Az apjuk diktálja a jövőjüket, és a jövendőbeli feleségük lesz az a csinos kiegészítő, aki kisbabákat szül majd nekik.

Én nem vagyok kiegészítő. Én komplett áru vagyok.

A férfi felnevet.

– Az csodás lenne, de attól tartok, untatnánk önöket az üzleti szerződésünk részleteivel. Elnézésüket kérem.

– Kár. – Hálószobába illő pillantást lövellek felé. Én magam is szeretnék némi üzletet lebonyolítani vele. – Biztos vagyok benne, hogy nem untatnám.

– Ebben én is biztos vagyok – mosolyog a szexi brit.

– Elnézést kérek a lányom nevében – szól közbe anyám. – A bor miatt van.

Ted nem vesz tudomást a szívdöglesztő ismeretlen döntéséről, miszerint nem zavarnak minket, és kihúz egy széket.

– Ülj le, Callum, egy ital nem árthat.

– Igen, Callum, kérem, üljön le! – vigyorgok. Talán mégsem végződik ez a vacsora olyan rosszul.

Második fejezet

Nicole

Az egy italból hamarosan három lett, és Tednek egy pillanatra sem állt be a szája.

– Mesélj Nicole-nak az új munkádról! – szorgalmazza anyám.

Majdnem felmordulok. Vajon kilyukadhatnak a dobhártyáim a dühtől? Ha igen, nagyon közel állok hozzá.

Callum az egyetlen, aki visszatart attól, hogy kisétáljak az ajtón. Mellettem ül, nem nagyon szólal meg, csak scotchot iszik egyetlen jégkockával. De királykék szeme újra és újra találkozik az enyémmel. Elvesztem. Soha nem láttam még ilyen hipnotikus pillantást. Kölnijének illata száll körülöttünk a levegőben, én pedig kicsit közelebb hajolok, azt akarom, hogy megérintsen.

– Tengerentúli vállalatokat irányítok, segítem a terjeszkedésüket a… – Ted tovább beszél, de én kikapcsolok.

Próbálom nem folyton őt bámulni, de egyszerűen nem bírom levenni róla a szemem. És a hangja. Mivel nem akarom egy percig sem tovább hallgatni a Hagymás Fiú unalmas történeteit, lazán ráejtem kezemet Calluméra, és megteszem az első lépést.

– Mondd csak, Callum, te mivel foglalkozol? – kérdezem, megállítva Tedet a beszédben.

Bocsánatkérően rámosolyog Tedre, majd felém fordul.

– Van egy ingatlanbefektetési cégem. És te?

– Nicole tervező – válaszol helyettem Ted.

– Köszi, Teddy fiú – mondom maró gúnnyal. – De egyébként igen, tervező vagyok. Valójában saját tervezőcégem van, szóval… ezáltal lehetőségem van értékelni a finom részleteket.

Elveszem a kezemet az övéről, de hagyom, hogy a bőrünk egy pillanattal tovább érjen egymáshoz, mint ahogyan az társaságban elfogadott.

– Egyébként pedig én vagyok a főnök.

Ted megköszörüli a torkát.

– Ne hagyd, hogy a bolondját járassa veled, Callum, mindig Nicole a főnök.

Legszívesebben beledöfnék egy villát, bár az anyám nem örülne.

– Akkor elég elfoglalt lehetsz, nem igaz? – kérdezi Callum.

– Hagyok időt a szórakozásra is.

Ebből a férfiből árad a bűn, a szex és az erő. Legszívesebben nyakig merülnék benne, hiszen nem lehet betelni vele, és közben még többet akarnék.

– Ahogy mindannyiunknak kéne.

Igen, szórakozzunk egy kicsit, Callum. Sok-sok szórakozás leizzadva, némi sikoltozással fűszerezve. Csak a miheztartás végett.

– Mondd, sokáig leszel Amerikában?

Megrázza a fejét.

– Már csak egy napig. Tulajdonképpen… személyes okokból vagyok itt, de van néhány találkozóm, mielőtt visszarepülök Londonba.

Ujjam hegyével a borospoharam szélén körözök.

– Milyen kár, szívesen körbevezetnélek.

Callum köhög, és iszik még egy kortyot.

– Biztos vagyok benne, hogy élvezném.

– Ó, fogadni mernék rá – mondom, majd kiiszom a bor maradékát.

Anyám megköszörüli a torkát.

– Nézd, Nicole, zenélnek!

Ahogy mindig.

– Igen?

– Táncolnod kéne Teddel – noszogat.

Ha nem néznék ki borzasztóan a narancssárga rabruhában, megölném. Először is, megígérte, hogy senkivel sem hoz össze ebben a hülye klubban. Most, hogy végre találkoztam egy pasival, akiről szívesen megtudnék többet is, ő pedig a Hagymás Fiú karjaiba akar lökni? Na nem.

Ted beleegyezésnek veszi a hallgatásomat, és talpra ugrik.

A francba.

– Nagyon jó lenne – mondom gyorsan, miközben Ted megkerüli az asztalt. – De ma megsérült a bokám, úgyhogy nem hinném, hogy jó ötlet lenne.

Ted megáll, mosolya elhalványul.

– Jól vagy?

– Minden rendben, de legjobb lesz, ha nem erőltetem meg.

Ted bólint.

– Hát persze. Mrs. Dupree, szeretne táncolni? – kérdezi anyámat.

– Ó, Ted! – Egy hamisan drámai mozdulattal kezemet a mellkasomhoz szorítottam. – Imádná, ha táncolnátok. Már nagyon sóvárgott egy táncpartner után. Olyan kedves tőled, hogy felajánlod.

Most anyámon a sor, hogy rám bámuljon. Kölcsönkenyér visszajár.

Anyám nem tud udvariatlan lenni, úgyhogy amikor Ted a karját nyújtja felé, nagylelkűen elfogadja. Ha nem tartanék tőle, már a padlón fetrengenék a nevetéstől. Megérdemli. Most megtapasztalhatja a szájszagát egészen közelről.

Itt ülök, szorult helyzetben. Általában nagyon közvetlen vagyok, és simán rámozdulok egy férfira. Néha a vadász is szereti, ha űzik, vagy ha ő a zsákmány.

Azt hiszem, az igazi dilemmám az, hogy akarok-e préda lenni, mert Callum biztos, hogy egy domináns férfi.

Igazából tökéletes számomra. Nem lakik a közelben, nincsenek elvárásai, és igazán nagyon szeretném, ha mocsokságokat mondana nekem azzal a szexi brit akcentusával.

Callum hátradől, karja a székem támláján pihen.

– Adhatnál neki némi reménységet – mondja egy kis kuncogás kíséretében.

Megmozdulok, nyelvemmel megnedvesítem az ajkaimat.

– Miért tennék ilyet?

– Iszonyú nézni, ahogy próbálkozik, míg te folyamatosan a földbe tiprod.

– Akkor fordulj el – ajánlom.

– De akkor nem látnálak téged.

Nocsak.

– Milyen kár lenne, nem igaz?

Callum megfordul, mélykék pillantásával az enyémbe kapcsolódik.

– Fene nagy kár lenne.

Mindketten a másikat nézzük, a levegő sistereg körülöttünk. Nem emlékszem, mikor éreztem utoljára ilyet – a másik vonzását. Mintha Callumon kívül minden eltűnt volna körülöttem, ami őrület, hiszen csak most ismertem meg. De van benne valami más, és a jelenléte szokatlanul erős. Szája mosolyra húzódik, mintha olvasna a gondolataimban, én pedig magamhoz térek.

Fülem mögé simítom szőke hajamat, megtöltöm a poharamat, és lehajtom a bort.

Uramisten, mikor pirultam el utoljára egy férfi miatt?

Azóta nem…

Azóta, amikor voltam annyira hülye, hogy kinyitottam a szívemet valaki másnak, csak azért, hogy utána összetörjön. Bolond voltam, azt hittem, a szerelem elég. Csak őérte léteztem, és amikor megtudtam az igazságot, összetörtem.

– Honnan származol Londonon belül? – kérdezem, hogy biztonságosabb vizekre evezzek.

Kezével megérinti az enyémet.

– Piccadilly. Voltál már ott?

– Egyszer, rögtön a főiskola után, de nem maradtunk sokáig. De imádtam, erre emlékszem.

Bólint.

– Gondoltam. – A mosolya meleg.

– Miért?

– Csak megérzés. – Callum kiissza az italát, és megpörgeti a poharát.

– Megérzés, mi? Hogy szeretem Londont?

Callum elvigyorodik.

– Olyan hely, amit egy belsőépítész kedvelne. Ha szereted a művészetet, a dekorációt, és az építészetet, Anglia csodálatos hely. Ezenkívül gyönyörű vagy.

Mosolygok a mondat végére biggyesztett bókon.

– Az lennék?

– Igen – bólint.

– Köszönöm.

– Igazán nincs mit. Mondd csak, úgy tervezed, hogy hazamész Teddel?

Felnézek, találkozik a pillantásunk.

– Nem.

Lassan elmosolyodik, én pedig elfojtok egy borzongást. Nem kell hallanom a szavakat ahhoz, hogy tudjam, mit mond.

Vele megyek haza, ha eléri, amit akar.

– Van valaki, akihez hazamész? – Callum mély hangja legbelül melenget.

A szívem majd kiugrik a helyéről, miközben Callum engem figyel. Ahelyett, hogy megszólalnék, megrázom a fejem. Az egész testem – a mellkasom, a gyomrom, minden izmom – megfeszül. Ha rám néz, nem kapok levegőt.

Mondanom kell valamit. Hogy kitaláljam, mit jelent ez az őrült vonzalom, vagy hogy visszanyerjem az uralmam felette, mert ez annyira nem én vagyok.

Mielőtt bármelyikünk is szóhoz jutna, egy kéz érinti meg a vállamat.

– Nicole? – kérdezi anyám.

– Igen, szia – fordulok felé.

– Hozzád beszéltem. – Szeme Callumról rám vándorol. – Nem hallottál?

– Bocsánat – rázom meg a fejem, próbálom eloszlatni a ködöt, ami körülvesz. – Én csak…

– Callum – mondja Ted egy kis keménységgel a hangjában, amire azt sem tudtam, hogy képes. Még le is nyűgözne, ha nem gondolnám róla azt, hogy egy hatalmas barom. – Segítenél az italokkal?

– Hát persze – válaszolja ő, és rám kacsint. – Elnézést.

Nézem, ahogy elsétálnak, közben észreveszem a jól látható különbségeket. Callum magabiztosan megy, mintha az egész helyiséget uralná, Ted csak az árnyékában jár. Sok erős embert ismerek, néhánnyal le is feküdtem, de benne van valami, amit nem tudok hova tenni.

A legtöbb barátom menekülne egy ilyen férfi elől, de én nem ilyen vagyok. Élvezem a hatalmi játszmát. Ugyanúgy az üzleti életben, ahogy a hálószobában is. A hajsza izgalmáért élek. Régebben úgy gondoltam, hogy a deszkakerítéses, kis házas élet való nekem, de aztán láttam a pusztulást, ami beüt a házasság mennykőjével. A két legjobb barátom elvált, majdnem a harmadik is, bár ők „meg tudták oldani” egy év pokol után. Miféle élet ez? Egy olyan férfivel lenni, aki úgy bánik veled, mint egy darab szarral, lekicsinyel, miközben egy csomó gyerekkel terhel meg, hogy még jól sarokba is szorítson? Nem, kösz! Én inkább szeretnék boldog lenni.

– Nicole, igazából mi a problémád Teddel? – Anyám nem hagyja annyiban.

– Most viccelsz, ugye?

– Egyáltalán nem – válaszolja dühösen.

Nem értem, hogy mi nem világos. Ted biztos, hogy nem az az ember, akivel valaha összejönnék.

– Maga a tény, hogy azt gondolod, járnék egy ilyen fickóval, világosan megmutatja, hogy semmit sem tudsz rólam – mondom neki méltatlankodva.

– Nem, te sokkal inkább lennél együtt egy olyan férfival, mint az apád. – Anyám tekintete elvándorol rólam, és lassan erőt vesz rajta a szomorúság.

– Nyilván ezt gondolod.

Nem is ismeri Callumot, de mindig a legrosszabbat feltételezi rólam. Nem érti, hogy én sokkal jobban hasonlítok az apámra, mint bármilyen férfi, akivel esetleg járnék. Az apámat soha nem tudná megbántani egy másik ember. Falakat épített a szíve köré, és senkit sem enged be rajta. Az üzleti és a személyes életében is képtelenség megbántani.

– Szóval azt gondolod, hogy Callum olyan, mint apa? Hogyan? Miért? Egyikünk sem tudja, hogy milyen, mert csak most találkoztunk vele. De az, hogy azt gondolod, járnék Teddel, elgondolkodtat azzal kapcsolatban, hogy nem vagy-e beszívva. Soha nem lennék boldog egy olyan emberrel, mint ő. Ezt kívánod nekem, anya? Házasságot egy ilyen emberrel?

Anyám mocorog a helyén, próbál úgy tűnni, mint akit nem ráztak meg a szavaim.

– Nem erről van szó, Nicole. Minden vágyam, hogy boldog legyél, megházasodj, gyerekeket szülj, de te ezek közül semmit sem szeretnél. Nem értelek.

És elérkeztünk a probléma gyökeréhez. Nem érdekli, hogy nem az a lány vagyok, akit ő akar, hogy legyek. Nem látja, hogy pontosan az vagyok, aki lenni akarok.

Olyan lány vagyok, aki maximálisan ki akarja használni az életet.

Olyan lány vagyok, aki boldog akar lenni, akárhogy is néz ki a boldogság.

Olyan lány vagyok, aki keres valamit, de úgy tűnik, nem találja.

Az a lány vagyok, aki csak arra vágyik, hogy szeressék.

És az a lány is én vagyok, aki senkinek sem vallja be, hogy összetörték a szívét.