Copyright © Papp Diána, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Huszti Gergely

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN: 978-615-6013-67-5

ZOLI

Minden embernek csak egy sorsa van. Állandóan ezt a Keresztapa-idézetet hallom a fejemben. Az enyém pedig az, hogy nem jött be az élet.

Bezártam az ajtót a két néző után, szerencsére ma senki nem akart velem beszélgetni az élményeiről. Kinyitottam a pénztárgépet, kivettem belőle a jegyek árát, a váltópénzt, és a nadrágzsebembe gyűrtem. Körbenéztem a nézőtéren, összeszedtem a két kukoricásdobozt és a két kólás papírpoharat. Elindultam a kézi porszívóért az irodába, de miután kidobtam a szemetet, megálltam a büfénél, hogy kivegyem a pult alól a pálinkát. Kitöltöttem egy decit, egy mozdulattal lehúztam, de mivel marta a gyomromat, jobbnak láttam egy kis baracklevet küldeni utána. Az viszont elfogyott, és ettől iszonyú pipa lettem. Már nem is volt kedvem porszívózni, csak kicseréltem a plakátot a bejárati ajtón, és ennyi.

Holnap csütörtök, új hét, jó filmek, szép remények. Utóbbit egy filmcímre értettem, ezt a régi Ethan Hawke-mozit is vetítem holnaptól. Ez lesz az „éjszakai, senki által meg nem tekintett művészfilm”, a főfilm után. Utóbbinak a címét sem tudom, nyilván lövöldözni fognak benne és kefélnek egyet-kettőt. Feltételezem, hogy holnap akár tízen is váltanak jegyet a nyolcas kezdésre. Nem fogok mindent beütni a pénztárgépbe, akkor nekem nem marad baracklére. És hát a pálinka is fogytán van. Tulajdonképpen felesleges is az üveg alján hagynom azt a keveset.

Lehajtottam az egyik retró moziszék ülőkéjét, ami a váróteremben díszeleg, és egyik kezemben az üveget, másikban a bögrémet tartva pihenem ki a nap fáradalmait. Hogy is mondják, mit kell tenni a nap végén? Átgondolni, mi minden történt aznap velünk? Illetve hálát adni, de miért is? És igyekezni a jó oldaláról nézni az életet, ami adatik…. Hát, lássuk!

Ma tizenegyig aludtam, mert ötig neteztem és piáltam. Azért volt annyi eszem, hogy bevegyek egy fájdalomcsillapítót elalvás előtt, és igyak egy kevés tejet. Ez mostanában beválik másnaposság ellen, de idővel nyilván ehhez is hozzászokom majd. A hat óra alvás viszonylag nyugodtan telt, köszönhetően annak, hogy kiütöttem magam a borral. Egész nap a kanapén döglöttem, aztán az ágyon, végül a szőnyegen. A nap besütött az ablakon, de csak egy keskeny csíkban érte a szőnyeget, oda feküdtem, mint a kutyák. Jól átmelegített. Május van, de lefagy a tököm, még jó, hogy mostanában nem nagyon kell elhagynom az épületet. Délután kaptam egy e-mailt a polgármesteri hivataltól, hogy ismét napirendre veszik a mozi támogatásának kérdését, mert a nézőszám nem emelkedik úgy, ahogy ígértem. Az igazság persze az – ahogy a múltkor a kocsmában elszólta magát valaki –, hogy a polgármester egyik haverja már rég kinézte magának a helyet. Szóval nem voltam meglepve, hogy megint ezzel cseszegetnek. Már akkor kitöltöttem a mai első töményt, amikor megjött a levél. Végig se olvastam, látatlanban is tudtam, hogy megint pályáznom kell, pénzt és szponzort szereznem, elmenni a hülye ülésekre, smúzolni és kunyerálni, hogy a végén ugyanitt tartsak, mint most. A mozim a végnapjait éli.

A vetítés előtt beültem a kalitkámba a pénztárgép mögé, már előre bekészítettem az állott kukoricákat a pultra. Gondoltam, üvegen keresztül talán nem érezni a piás leheletem, és a zavaros tekintetemet is megmagyarázza a tükröződés. Kár volt túlgondolnom. Ketten jöttek, vagyis épphogy beestek kezdésre, még hálásak is voltak a levegőn szárított kukoricáért, és már nyomhattam is be a számítógépen az enter gombot.

A film szar volt, a filmnaplómban tízből kettest adok neki. És ez a hétszázötvenkettedik, amit azóta vetítek, hogy megörököltem a mozit Géza bátyámtól.

Ezt a poharat például Géza bátyám emlékére emelem, és a hétszázötvenkettedik filmre, amit a mozimban játszom. Harmincnégy éves koromra ez nem is olyan kevés. Viszont ennyi a maximum, amit felmutathatok. Nincs csajom, aki most fenyegetően nézne rám, hogy megint milyen állapotban vagyok, és pontosan tudom, hogy addig nem lesz nő, aki megmaradna mellettem, amíg ilyen közeli kapcsolatot ápolok az alkohollal.

Ránéztem a hatvanszor kilencvenes fekete-fehér fotóra, amin a fiatal Géza pózol egy ugyanolyan ósdi moziszéken ülve, mint most én, és egyáltalán nem értettem, a nagybátyám miért vág ilyen barátságos arcot. Szinte kikacsint a képről, átkarolja a vállam, meg akar velem beszélni egy kameraállást, vagy éppen azon versenyzünk, hogy Al Pacino melyik filmjéért kapott Oscart. Nem hiszem el, hogy Géza nem látja, hogy cseszem el az álmát, és vele együtt az életemet.

Jobb is talán, ha nem bámulom tovább, mert idegesít a bárgyú mosolya. Délután még sokkal összeszedettebbnek tűnt.

Lekapcsolom a lámpákat, csak a bejárat feletti neont hagyom: Fil színhá – villog a foghíjas felirat, miközben felbotorkálok a tetőtérbe aludni.

Már két órája próbálkozom, de nem jön álom a szememre. Felrázom a párnát, hátha csak attól kényelmetlen, hogy úgy hagytam, ahogy reggel felemeltem róla a fejemet. Kihullik pár tollpihe belőle, és arra gondolok, lehet, hogy én vagyok az utolsó ember a földön, akinek még valódi toll van az ágyneműjében. Nem tudom, mi történik a világban, elveszítettem a fonalat. És már arra sem emlékszem, hogy mikor történt. Lehet, hogy be kellene vennem egy nyugtatót. Aztán eszembe jut, hogy az utolsó pár szem is elfogyott, a vésztartalékom, amit a helyi templomban találtam (a padsorok közé leesve), ahova a tavaszi vihar elől menekültem be a múlt hónapban. Egész kellemes élmény volt benyugtatózva, már-már békésen, azon kaptam magam, hogy próbálom hallgatni a misét, és hagyom, hogy kezet rázzon velem a végén az a pár lézengő ájtatos. Keresek valamit, nyugtalan vagyok, és most még kiütni se tudom magam, hogy legalább ne agyaljak. Pedig állandóan jár az agyam, leginkább magamon, azon, hogy magányos vagyok, csóró, és hogy mindjárt betöltöm a harmincnégyet és egy tróger vagyok. Még a barátaimat is lekoptattam, ha anyám hív, csak azért hallózok bele, hogy megnyugtassam, még élek. Ezer szerencse, hogy kétszáz kilométer távolságra lakunk egymástól.

Feladom, hogy az élet értelmét keressem, sokkal nagyobb szükségem van egy üveg borra. Mintha tegnap nem ittam volna meg mindet. Tessék, még előrelátó sem vagyok. Alig vannak szükségleteim, és még azokat sem tudom kielégíteni. Na mégis megvan, ide rejtettem egy palackkal, akkor ki is töltök egy bögrényit. Annyi talán elég lesz, hogy álomba zuhanjak.

Rágyújtok, ma éppen utálom a bagó szagát. Feltépem az ablakot, besüvít a fagyos májusi szél. Felállok a puffra, kibámulok a tetőtérből, alig tudom tartani a cigarettát, mert a hidegtől már most megdermedtek az ujjaim. Az ízét is utálom a slukknak, hányingerem van. Elnyomom, a csikket beletuszkolom egy vízzel félig teli flakonba.

Félig teli. Tehát optimista vagyok. Ha borúlátó lennék, azt mondanám, egy félig üres flakonba ejtem a csikket. Mindegy. Undorító látvány. Főleg, hogy már van benne, ha jól számolom, tíz hasonló műtárgy. Olvasni próbálok. Kevés sikerrel. Lehajolok, mert kiesett a kezemből a könyv.

Ahogy lógatom a fejem, érzem, hogy nagyon berúgtam. Hogy lehetek ennyire könnyelmű; piásan tornamutatványokat végezni! Forog velem a szoba, de egy pillanatra kijózanodok. Észreveszek az ágy alatt egy dobozt. Sötétzöld bársony, kifejezetten ronda. Mit tehettem bele? És mikor? Ki kéne kotornom, hátha valami elegáns italt tartalmaz cirádás felirattal, amit mondjuk a tizennyolcadik születésnapomra kaptam. Négykézláb vagyok, majd lefekszem a szőnyegre, pont, mint délután. A telefonommal világítok. Nagy nehezen kikotrom a dobozt az ágy alól, és bár egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy talán Géza bátyám örökségét találom benne, egy bölcs intelmet vagy egy zsák pénzt, de nem, a dobozban nincs más, mint borítékok. Mégpedig lezárt borítékok címzés és feladó nélkül, mindössze apró monogramnak tűnő betűk a bélyeg helyén. Egyáltalán nem emlékszem, mi lehet ez. Töltök még egy pohárral, és feltépem az elsőt.

Kedves 33 éves Kati!

Remélem, jobb passzban talállak, mint ahogyan én érzem magam így az érettségi bankettünk éjszakáján. Nem, nem ittam semmit, de erre biztosan emlékezni fogsz, vagyis én, tizenöt év múlva, vagy mégsem? Az érettségi jól sikerült, de hogy hogyan tovább, azt most nem pontosan látom. Ha egy hete írjuk ezt a levelet a tizenöt évvel későbbi önmagunknak, még teljesen mást vetnék  papírra. De egy hete még nem tudtam, hogy gyereket várok. Őrület, de még csak nem is sejtettem, hogy ha nem jön meg, az nem a vizsgadrukktól van. Vagy hogy a mellem feszülése sem feltétlen mindennapos tünet. Most pedig megállapította a doki, hogy hathetes terhes vagyok. Még jó, hogy végre betöltöttem a tizennyolcat, és egyedül is elmehettem a nőgyógyászhoz. Erre költöttem a ballagásra kapott ajándék pénzt. A szüleimnek egyelőre nem szólok, majd ha már képes leszek vázolni egy tervet, majd akkor. Aki teherbe ejtett, attól végképp nem várhatok segítséget. Ezt világossá tette, amikor megmondtam neki még azon a napon, amikor kiderült. És már nem is akarom, hogy segítsen. Egyedül kell megoldást találnom a helyzetre. Ha már voltam akkora idióta, hogy nem védekeztem. Ha már ő nem volt hajlandó. Fejet hajtottam. Már-már udvariasságból. Ő a felnőtt, a tapasztalt, nekem ő még csak a második férfi, a harmadik alkalom az életemben. Egy éjszakát zokogtam, miután kiderült, de aztán összeszedtem magam. Fogtam a korrektort, jó alaposan bekentem a szemem alját. Aztán az alapozót sem sajnáltam, kihúztam a szememet, kirúzsoztam a számat. Azt reméltem, hogy kevésbé látszom szánalmasnak.

Szürke egér voltam mindig; kevés baráttal, seszínű hajjal, kicsi mellel, lapos fenékkel. Az egyetlen barátnőm mindig azt mondja, hogy a seggem vonalvezetése olyan „klasszikus”, de szerintem szimplán rohadt lapos. Azaz semmilyen. Mint én. Eddig. Mert most azt érzem, hogy megerősödtem. Egyik napról a másikra megváltozott bennem valami. Érdekes, mert nem a terhességet érzem. Nem az határoz meg, hogy egy kisbaba növekszik bennem. Hanem az, hogy felnőttem. Pedig én nem így értettem az érettségit. Én még egy kicsit gyerek akartam maradni. De a gyerekkor egy csapásra elmúlt. Talán, ha nem hittem volna ennek a pasinak. Ha nem aléltam volna el a közeledésétől. Hogy ő észrevesz engem. Kíváncsi arra, amit mondok. Kíván. Alig várja, hogy a magáévá tegyen. El sem akartam hinni, hogy valaki, mit valaki, pont ő, a nagybetűs Nőt látja bennem.

Hát így, kedves harminchárom éves Kati. Te már tudod, mi történik velem a következő hetekben és hónapokban. Lesz-e addigra, amikor e sorokat olvasod, egy tizennégy éves fiam vagy lányom? Boldog leszek végül? Mert most csak eltökélt vagyok, és úgy érzem, erős. És ez talán elég ahhoz, hogy a döntést meghozzam. Hogy hogyan tovább. Annak érdekében, hogy amikor ezt a levelet kihúzom a borítékból a tizenöt éves osztálytalálkozónkon, emelt fővel állhassak, annak tudatában, hogy minden úgy történt addig az életemben, ahogy történnie kellett. És remélem, addigra lesz mellettem egy férfi, aki pont annyira hisz bennem, mint én benne. Akivel kölcsönösen tiszteljük egymást. Akivel családot alkothatunk. Gyerekkel. Eggyel. Vagy kettővel. Istenem, de nehéz!

Azt a rohadt életbe, ez elég kemény! Hát kipattant a szemem mindattól, amit olvasok. Már-már józan vagyok, hadd keresgéljek csak tovább, na, meg is van, Tibi levele!

Hát szia, Tibike!

Vagyis inkább Tibi. Na. Elegem van a tibikézésből. Apám ezzel is azt próbálja érzékeltetni, hogy mennyivel felettem áll. Nem értem az állandó játszmázását, hát még jó, hogy felettem áll, könyörgök, a fia vagyok. Nagyon remélem, hogy tizenöt év múlva már alig emlékszem ezekre a gyötrelmes évekre.

Hazajön a kórházból, ahol nap mint nap túljátssza a főnököt, és rajtam vezeti le a frusztrációját. Meg anyámon. Meg a bátyámon. De nekem a saját életemmel kell foglalkoznom. Hatalmat akarok és pénzt. Hogy megmutassam apámnak, hogy nem kivételes. Hogy bárki utána tudja csinálni. Persze nehéz dolgom lesz, de rossz példának ott van ő. Állítólag az is segít az előrejutásban, ha azt látod, hogy a szüleid micsoda elcseszett életet élnek. Anyámat elviszem majd nyaralni. Falusi turizmusba. Hogy neki is megmutassam, milyen a valódi élet. Hogy nem csak a trópuson meg a füredi Bergmannban lehet töltődni koktéllal a kezében.

Apám egész nap bizonyít és hatalmaskodik, dirigál és megjátssza magát, de otthonra a megalázó szavakon és a csicskáztatáson kívül nem akad mondanivalója. Gyűlölöm nézni, ahogy lóbálja a lábát a fotelben, kezében a kurva viszkijével, oldalán az anyámmal, aki addigra megérkezik a shoppingolásból meg a kávézásból vagy valamelyik szépségszalonból.

Mások szemében mi vagyunk a tökéletes család. Orvos fater, korához képest fitt muter, orvosira járó bátyó, és a kis aranyos Tibike. Ugyan már! Apám zsarnok és alkoholista, így tompítja az egész napos stresszt. Aztán ahelyett, hogy megnyugodna, elkezd otthon is bunkóskodni. Csak most nem az alantasaival, hanem a családdal. Hülye nagyképű fasz.

Nem tudom, miből lesz pénzem, de lesz. Sok. Nagyon sok. Ez a legfontosabb célom. Nem akarok az általa kínált lehetőségekkel élni, nem akarok az általa vett lakásba költözni, az általa intézett melóhelyre menni. Legszívesebben felvételizni sem mennék el, mert nem akarom, hogy még ez is összehasonlítási alap legyen. Hogy ő milyen „briliánsan” szigorlatozott ebből meg abból, én meg mekkora idióta vagyok. Nem is érdekel az orvosi. Szerintem ő sem a gyógyítás miatt tolja száz éve, csak a pénz motiválja. Meg a hírnév. Eszik a tenyeréből mindenki, a többi orvos, a betegek, az anyám. A bátyám is bekajálja apánk hitvallását, ő végez is nemsokára.

Őszintén szólva, fogalmam nincs, hogy mihez fogok kezdeni. De azt tudom, hogy a pénzt nekem is hajtanom kell. Már harmincnégy évesen menő autóval akarok megjelenni az osztálytalálkozón. Kétszemélyessel. Hogy senkit ne kelljen utána hazavinnem. Azt fogjátok látni, hogy a mélynövésű Tibor, a Mínusz, nemcsak az apját, hanem mindannyiótokat lekörözött.

Családom nem lesz. Legalábbis addigra még biztos nem. Mert valamikor meg kell alapoznom az életet. Csajok jöhetnek. De jó is lenne! Erre a témára is rá kell feküdnöm.

Sok a feladatom, és kevés az idő rá. Apám még nincs ötven, és már egy öregember. Nekem negyvenéves koromra mindent el kell érnem. És el is fogok. Néztek majd nagyot, ti nagyokosok. Akik most észre se vesztek, és még rá is játszotok, hogy hol a Mínusz, itt a Mínusz. Akkor meg majd az én ajtómon kopogtattok.

Na szép, Tibike mégsem volt olyan elveszett ember, mint amilyennek néha tűnt. Remélem, megmutatta az apjának, hogy hol lakik az úristen – röhögtem, és már kutattam is Iza levele után.

Úgy tervezem, valamilyen menedzser leszel, Izám. Az olyan jól hangzik, és biztos jól is keres, akinek ez van a névjegykártyájára írva. Szerzel néhány diplomát, nem tudom, az ecserin árulnak-e még, talán azért tanulsz is valamit, és persze közben dolgozni is fogsz. Vagy ingatlanos leszel. Vagyis leszek. Pesten, persze. Nem is ám itt Mucsafalván. Innen húzok a picsába, ahogy tudok. Itt már évek óta nem tudják értelmezni azt, aki én volnék. Nem értik az öltözködésemet, a frizurámat, a körmeim hosszát és színét. A bordó szájfényt. Semmit. A Tomi érzi bennem a lehetőséget, azt mondta, nála kezdhetem a fövárosi életet. Nem kér semmit a lakhatásért. Gondolom, azért néha szét kel tárjam a lábam neki, de hát az igazán méltányolható ár egy ingyen szobáért. Majd becsukom a szemem. Aztán kimosom a szám. Meg alul is. A Tomi ugyanis undorító. De csak így tudok elkerülni otthonról. Ha leszed a keletiben a vonatról és segít becuccolnom az kéglilyébe. Azt mondta, majd ki kell, hogy takarítsak, mert rohadt nagy a dzsuva. Hát ez lesz az első, amúgy is tisztaságmániás vagyok. Anyu mire hazajött a csokigyárból, mindig rend és patyolattisztaság várta. Meg persze az apám. Aztán apa meghalt. Az ofő nagyon sokat segített, hogy most itt ülhessek és koccinthassak a többiekkel a sikeres érettségire. Ezt nem is sejtettétek, mi. Talán majd amikor ezt a levelet felolvasom nektek, vagy egy részét, akkor talán elárulok nektek ezt-azt. Hogy gyakorlatilag előre megsúgta, melyik tételt tanuljam meg rendessen, és hogy az asztal jobb vagy balszélére teszi majd a szóbelin. A matek és a magyar írásbeli után pedig elkérte a tollamat. Anyu se tudja, nem is fogom elmondani neki. Remélem, ő is hamarosan összeszedi magát, de az ő életével, az ő kínjával neki magának kell megbirkóznia. Én remélem, már jövő héten dobbantok, és fényes élet vár Pesten. Sikeres akarok lenni, boldog és szép. Önálló. Nincs szükségem férfiakra, csak az előrejutásom érdekében. Szívesen lépdelek egyre feljebb a válukon. Talán nem is itthon fogok élni, a szívem azt súgja, nekem Pest sem lesz elég. Én a világot akarom.

Csak az első lépéshez kell ez a tetű. Tizenöt év múlva már csak egy rossz emlék lesz. Mint olyan sok minden, amitől meg kell szabadulnom. Itt kell hagyjam, ebben az isten háta mögötti faluban azt az álarcot, amit évek óta viselek, és új életet fogok kezdeni. A kettőpontnullás felnőttkoromat. A második eséjt is megadom magamnak.

Hát valóban nagy szívességet tehetett Izának a tanár az érettségin, mert ezzel a helyesírással normál esetben most futna neki tizenötödjére a vizsgának. Ám a hibáinál már csak a sztorija durvább. Annak idején még csak nem is sejtettem mindezt. Na, lássuk Helga irományát!

Szia Helga,

először is leírom azt, hogy ez egy furcsa kérés szerintem. Hogy írjuk le, mit szeretnénk elérni tizenöt év alatt. Én nem tudok tervezni előre, bár szívesen tenném. De tizennyolc éves koromra már láttam sok elcseszett házasságot, és látom, hogy a felnőttek zöme nem érzi jól magát a bőrében. Nyilván én nem így szeretnék élni, de még nagyon fiatalnak érzem magam ahhoz, hogy pontosan tudnom kellene, mit is akarok. Így most csak annyit írok ide, hogy remélem, harminchárom évesen egy, az életével elégedett ember leszek. És ha esetleg választanom kéne, hogy miből szeretném nyerni a boldogságot, akkor az ne szakmai kiteljesedés legyen, hanem egy boldog család és szerelem. Ja, és legyen mindig egészség és térerő.

Kati, Helga. És a többi osztálytársam. És az egyáltalán nem nekem szánt leveleik. A harminckettőnek legalább a felét elolvastam az éjszaka folyamán.

Valami derengett. Az osztályfőnök kitalálta az érettségi banketten, hogy mindannyian vessük papírra, hogyan is képzeljük el az életünket tizenöt év múlva. És milyen jó móka lesz majd felolvasni, amikor körbeüljük a nagy asztalt a majdani osztálytalálkozónkon. Mert a tizenöt évesre ugye mindenki el fog jönni, gyerekek? Azt már komolyan kell venni.

Amit viszont nem értettem, hogy nem találtam meg sem Viki levelét, sem a sajátomat. Pedig nyilván nem ástuk el mi sem egy bokor árnyékába.

Én egyébként azt hiszem, már akkor sem vettem túl komolyan semmit, nyilván nem írtam semmi különöset. És az, hogy mennyire lesajnáltam mindent, az meg is látszik a pillanatnyi állapotomon. Mindenesetre megdöbbentett, hogy a többség mennyire nekiveselkedett az írásnak. Meglepően őszinte sorokat olvastam, talán akkoriban röhögtem volna, ha átlesek a bankettasztalnál mellettem ülők papírjára, és látom, miket hord össze egyik-másik, de most zavarban voltam. Egyetlen sor sem tartozott rám. Kétlem, hogy bármelyikük valaha is fel akarta volna olvasni ezeket a leveleket. Főleg nem a tizenéve nem látott osztálytársai füle hallatára. Annyira régen voltunk gimisek, hogy talán igaz se volt. Nem emlékszem az osztálynévsorra. A padban ülők sorrendjére is alig. A levélbe írt nevek láttán nemritkán el kellett gondolkodnom, kiről is van szó. Aztán lassan elkezdett derengeni. Pont, mint az ég felettem. Már megint hajnal lett. És én feltépett borítékok tengerében, egy üres borosüveggel a kezemben elaludtam a szőnyegen.

Valahogy felrémlik, hogy pont tizenöt éve születtek ezek a levelek. Akkor ezek szerint a tizenöt éves osztálytalálkozóra idén kerül sor. Ha valaki megszervezi, mert én biztosan nem. Egyiken sem voltam eddig. Sem az egyévesen, sem az ötödiken, sem a tizediken. Pedig akkor még korántsem voltam ilyen dicstelenül pocsék állapotban, mint most. Ahogy itt fekszem a földön, a pálinka és a bor megtette a hatását, nem bírom oldalra fordítani a fejemet. Ma reggel még a nap sem süt, fázom. Feljebb kéne vegyem a fűtést, így május közepén. Amire kikapcsolják a gázt a tartozásaim miatt, már nem is lakom itt, feltételezem. Addigra már elkezdi a felújítást a polgármester cimbije. Vagy mit tudom én, ki.

Ruhában aludtam. Szánalmas vagyok. Anyám tördelné a kezét, ha látna. De szerencsére rég találkoztunk. Jó volna felkelni. Ma nem ihatok. Meg holnap sem. Legalább két tiszta nap kéne a hónapok óta tartó piálás után. Szarul vagyok. És még a torkom is fáj. Nem, ma ágyban maradok. Lehúztam a farmeromat, a tegnapi bevételem kiesett a hátsó zsebből. Csak hogy tudjam, hol a helyem. Két darab ezres. Egy vagyon, gratulálok. Inkább tényleg alszom. Legalábbis megpróbálok. Még jó, hogy elkezdett zuhogni. Így legalább nem zavar a fény. De azért a pólómat az arcomra gyűröm, még véletlenül se zavarja meg semmi a sötétséget, ami körülvesz és kibélel mostanság.