A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Aly Martinez: Transfer (The Retrieval Duet 2.), 2016

Fordította

GOITEIN ZSÓFIA

Copyright © 2016. Transfer by Aly Martinez

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hazug valóság (Cora és Penn-sorozat 1.), 2019

Kínzó valóság (Cora és Penn-sorozat 2.), 2019

Érted mindent (Összekötve 1.), 2019

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-23-1

1. FEJEZET

Heath

– Rendben, Luke – sóhajtotta Clare.

Milyen gyönyörű válasz.

Szeme fényesen csillogott, miközben úgy nézett rám, mintha csoda történt volna.

Ez valamilyen szinten így is volt. Az utóbbi harminc percben folyamatosan mardosott a lelkifurdalás, mert attól féltem, hogy meghalt.

Több mint három hónapig kísértett a halálának gondolata.

– Rendben, Luke – ismételte, amikor egy szót sem szóltam.

Rossz nevet mondott.

Bár tőlem úgy szólít, ahogy akar. Már a hangjának hallatán is ezerrel zakatolt a szívem.

– Luke? – suttogta Noir, amikor hirtelen belehasított a felismerés. – A kurva anyádat! – üvöltötte.

Aztán megmozdult, és kirúgta a kezemből a pisztolyt, ami végiggurult a betonon.

Szerencsére nem volt szükségem fegyverre ahhoz, hogy elbánjak vele.

Három évig figyeltem tisztes távolból ezt a szemétládát. Hónapokig voltam kénytelen nézni, ahogy Clare sérülésekkel a testén, könnyekkel a szemében próbál menedéket találni az edzőteremben. Hetekkel ezelőtt Noir egyik embere megölte Atwoodot.

Régóta várom a pillanatot, hogy végre kezet emelhessek a fickóra. Tudtam, hogy egyenruhásként nem tehetek mást, mint hogy ártalmatlanítom, aztán lecsukatom.

Nem. Azt akartam, hogy Walter Noir sokat szenvedjen, mielőtt végleg kileheli azt a mocskos lelkét.

Semmi mást nem akartam jobban, mint hogy én legyek a szenvedésének és a halálának okozója.

Túl sokszor láttam Clare-t sírni. Túl sokszor láttam összerezzenni, amikor felé nyújtottam a kezem. Mintha nem tudná, hogy gyengédség is van a világon. Ez a ganéj annyi sebet ejtett a feleségén, hogy az már nekem is fájt. Sokszor úgy éreztem, mintha én kaptam volna a pofonokat.

Ezerszer el akartam mondani Clare-nek, hogy ki vagyok valójában. Azt akartam, hogy ő és Tessa velem jöjjenek.

Mégis nap mint nap tehetetlenül néztem, ahogy edzés után az autójához megy, és retteg, mert nem tudja, mi lesz másnap. Majd megszakadt értük a szívem.

Aztán úgy döntöttem, csesszék meg a nyomozók, inkább magam veszem a kezembe az ügyet, és bevonom Roman Leblanc-t is. Képtelen voltam tovább várni és tétlenül figyelni az eseményeket.

Átkozott legyek, ha egy olyan gazfickó, mint Walter Noir, legyőz. Kizárt dolog, főleg azok után, hogy megmentettem feleségét.

Megmarkoltam a derekát, aztán felemeltem, és a betonhoz vágtam, hogy arccal ráessen.

Annak ellenére, hogy betört a feje, úgy felpattant, mint egy őrjöngő fenevad.

Egyértelmű volt, hogy testi adottságok szempontjából helyzeti előnyöm van vele szemben, az idiótának mégsem volt annyi esze, hogy feladja a küzdelmet. Ez a barom sem a környezetére, sem a saját életére nem volt tekintettel.

– Luke! – sikította Clare, és felém kúszott.

– Menj innen! – ordítottam, majd alaposan bemostam Noirnak. A pasas válaszul olyat behúzott nekem, hogy ömleni kezdett a számból a vér. Fájdalom helyett inkább mérhetetlen dühöt éreztem, ami csak még jobban tüzelt.

Ha nem érkezünk meg időben, talán Clare vére folyna az aszfalton.

Akkor az ő arcán éktelenkednének a fickó dührohamainak jelei, miközben Tessa ártatlanul figyeli, hogy ez a szarzsák brutális kegyetlenséggel kinyírja az anyját.

Már a gondolattól is erőre kaptam.

Noir fejét a betonhoz csaptam, fölé hajoltam, és fel akartam venni a pisztolyt a földről, de ő megragadta a csuklómat.

– A kurva anyádat! – ordítottam, amikor hatalmas ütést mért a bordáimra.

Az egyik karját sikerült a nyaka köré tekernem és alaposan megszorítanom, majd az egyik lábát a törzséhez nyomtam.

Látásom elhomályosult a dühtől, de azt tisztán kivettem, hogy Clare mosolyog. Ez segített abban, hogy kitartsak. Nevetésének hangja tüzelt. Visszatért az emlék, ahogy reszketve mesélt Walter ocsmány dolgairól, és megosztott velem minden apró részletet. Ez volt az utolsó csepp a pohárban.

Ez a mi küzdelmünk. Pontosabban Clare-é.

Hatalmas önfegyelemre volt szükségem ahhoz, hogy ne öljem meg Noirt azonnal, pedig éreztem, hogy még van pulzusa.

A pasas kinyírása első számú célom volt, de tudtam, hogy a rendőrség élve akarja előkeríteni.

Végül beértem annyival, hogy ártalmatlanná tettem, ezért leszálltam róla. Még mindig lüktetett a fájdalom a mellkasomban, de rögtön Clare-t kerestem. Csakhogy ő már nem volt ott.

Összeugrott a gyomrom a félelemtől, de szerencsére gyorsan megtaláltam.

Pontosabban az ő lába találta meg Walter Noir arcát, ahogy a fickó öntudatlanul feküdt az úton.

– Gyűlöllek! – ordította, és újabb rúgást mért a pasasra.

Hátulról lefogtam, elemeltem a talajtól, majd hátrahúztam.

– Kurvára gyűlöllek! – ordította megint, és erősen küzdött, hogy kibontakozzon a fogásomból, és még többet rúghasson Noirba.

Egyfelől nagyon szerettem volna neki megadni a lehetőséget, mert megérdemelné, hogy elégtételt vehessen. Másfelől viszont azt akartam, hogy mielőbb eltűnjön, nehogy megtalálják Noir emberei.

– Nyugodj meg! – kiabáltam, de abban sem voltam biztos, hogy tudatánál van. Jó eséllyel nem is érzékelte, hogy a karjaimban tartom.

Minél szorosabban fogtam, annál keményebben küzdött. Kezdtem attól félni, hogy megsebesítem, ha még ennél is erősebben szorítom. Arca feldagadt, és ki tudja, milyen sérülések éktelenkednek még a testén.

Sürgősen kórházba kell mennie ahelyett, hogy Noir ernyedt testét rugdalja.

Letettem, hogy a lába földet érjen, de aztán gyorsan magamhoz szorítottam. Ezúttal a mellkasunk ért össze.

Megfordult, hogy Noirra nézzen, és odaszólt:

– Gyűlöllek!

– Clare! – kiáltottam rá.

Végre rám figyelt. Kicsit megnyugodott, és meglepetéssel kevert áhítattal nézte az arcomat.

– Nem hiszem el, hogy életben vagy – mondta reszkető állal.

Basszus.

Inkább az a szerencse, hogy ő életben van.

– Nyugodj meg! – mondtam, miközben folyamatosan a szemébe néztem. Bal szeme alig látszott, annyira feldagadt az ütéstől.

– Nincs sok időnk. Mindjárt magához tér. Azt akarom, hogy most nagyon figyelj rám.

Pislogott, de nem válaszolt.

– Figyelsz? – kérdeztem, és láttam, hogy egész teste remeg.

– Hogy kerültél ide? – suttogta reszkető hangon.

Látszott, hogy testi és lelki értelemben is az összeomlás szélén áll.

Basszus!

– Próbálj figyelni, jó? Biztonságban vagy. Tessa is. Mindkettőtöket kiviszlek innen. Velem tudsz jönni?

Csóválni kezdte a fejét, majd kitört belőle a zokogás.

Próbált közelebb jönni, de látszott, hogy nehezére esik.

– Jól van. Semmi baj. Foglak – nyugtattam, és lazítottam a fogáson, hogy kicsit meg tudja mozgatni a karját.

Fél kézzel tartottam, a másikkal pedig elővettem a telefont a zsebemből.

– Tomlinson? Itt van velem egy nő és egy gyerek. Mindkettőjüknek orvosra van szüksége. Mondd, hogy közel vagytok!

– Úgy látom, egy orvos már felétek tart, Light. Addig is vidd el őket onnan! Én is küldök egy egységet, de el kell hagynotok a helyszínt.

Körülnéztem, hogy szemügyre vegyem a terepet, közben gyorsan felkaptam a földön heverő pisztolyomat.

– Értettem. Kint vagyok.

Letettem, és visszaraktam a telefont a zsebembe. Egyik kezemet Clare hátán tartottam, miközben egy utolsó pillantást vetettem Walterre, aki továbbra is magatehetetlenül feküdt. Aztán felkaptam Clare-t, és a kapuhoz rohantam vele.

Roman kikerekedett szemmel figyelte, ahogy közeledünk. Tessa biztonságban volt a karjai között. Egyik kezével befogta a kislány fülét, másikkal szorosan magához ölelte.

Megsimogattam Clare hátát, és megkérdeztem, mi a kód.

– Nyolc-tizenegy-kettő – válaszolta.

Roman odament, és beütötte a számokat.

Amikor megmozdult a kapu, úrrá lett rajtam a megkönnyebbülés.

Ahogy kinyílt, átléptem rajta, Clare-rel a karjaimban.

Kiszabadult.

Kiszabadultak.

Kiszabadultunk.

Tessa Roman karjaiban, Clare pedig az enyémben. Egymás mellett haladtunk, és egyre távolabb vittük őket Walter Noir sötét birodalmától.

Vittük őket a normális élet felé.

2. FEJEZET

Clare

Amikor álmodtam, mindig visszamentem az időben ahhoz a korszakhoz, amikor azt hittem, nehéz az életem.

Amikor a legnagyobb kihívást a számlák kifizetése és az étkezés jelentette. Sokszor csak zacskós levesre futotta, ezért attól tartottam, hogy hajléktalanként végzem. Most pedig attól rettegek, hogy haza kell mennem.

Taszított a gondolat, hogy életem végéig tányérmosással és felszolgálással fogom keresni a kenyeremet. Most pedig attól tartok, hogy Walt ocsmányságai után kell takarítanom, mert bárkit képes megölni, akiről úgy gondolta, hogy az útját állja.

Annak idején másra sem vágytam, mint divatos, márkás ruhákra, csillogó ékszerekre és drága táskákra. Most pedig semmi mást nem akarok, mint megszökni és életben maradni.

Vicces, hogy meg tudnak változni a dolgok egy szempillantás alatt.

Lehajtott fejjel közelítettem az asztalhoz. Ceruza a hajamba tűzve, jegyzettömb a kötényemben. Fáradt mosolyt erőltettem az arcomra. Már több mint tíz órája talpon voltam, és ha nem csökken a forgalom, akkor még legalább négy óra, mire hazamehetek végre.

– Mit hozhatok? – kérdeztem, miközben az asztalra tettem a szalvétát és az evőeszközöket.

Ahogy elhúztam volna a kezem, valaki hirtelen megfogta a csuklómat.

Az étterem, ahol felszolgáltam, nem tartozott Atlanta elit vendéglátóhelyei közé. Amikor hat hete idejöttem, csak néztem, hogy lehet ilyen lepattant egy étterem. Bár tekintve, hogy két utcával arrébb egy lakókocsi volt az otthonom, már hozzászoktam a koszhoz.

A fickóra néztem, aki megszorította a kezemet. Az éjszakának ebben a szakaszában sok ilyet látni. Fiatal. Suttyó. Megkeseredett. Annyi borravalót adott, amennyi aprója maradt, miután kifizette a számlát.

Részeg barna szemmel nézett vissza rám, majd odanyögte:

– Heló, szépségem.

– Hagyd már békén, haver! – mondta nevetve az egyik barátja.

Vissza akartam rántani a kezem, de túl erősen szorította.

– Hallgatnod kéne a barátodra – figyelmeztettem.

– Clare? – kérdezte, miután elolvasta a névtáblámat. – Aranyos név. Illik egy ilyen jó seggű csajhoz – tette hozzá, majd a másik mocskos kezével a fenekembe markolt.

Az izmaim pattanásig feszültek az idegességtől. Mióta itt dolgoztam, nem ez volt az első eset, hogy valami seggfej taperolt. Hajnali háromkor mindig ugyanaz volt a vendégkör. Részeg bunkók. De ha nem akartam elveszíteni a munkahelyemet, csak annyit tehettem, hogy „véletlenül” ráborítottam az italt a randalírozóra.

– Mit hozhatok, fiúk? – kérdeztem összeszorított foggal.

– Hidd el, én már nem a fiú kategóriába tartozom – válaszolta, és mocskos nadrágján keresztül megmarkolta a hímtagját, mely jó eséllyel a világ legkisebb pénisze lehetett.

– Akkor eunuch vagy? – kérdeztem felhúzott szemöldökkel.

Mosolygott, mire kilátszottak összevisszaálló fogai.

– Az azt jelenti, hogy nagy a farka? Mert akkor igen.

– Azt jelenti, hogy nincs golyója, te barom!

Kihúztam egy kést a kötényem zsebéből, és a laminált asztallap tetejére szúrtam.

– Most engedj el, különben tényleg kasztrált leszel!

A fickó gusztustalan vigyora lehervadt, a haverjaiból viszont kitört a röhögés.

– Van humora a ribancnak – mormolta, végül elengedte a karomat. Magamban mosolyogtam, de nem sokáig. Egy perc nem telt bele, és átfogta a derekamat, aztán az ölébe ültetett.

– Hé! – ordítottam, és ellenkeztem.

Hirtelen megszólalt egy mély, érces hang.

– Engedd el a hölgyet, különben…

Nem volt ideje befejezni a mondatot, mert felpattantam, és orrba vágtam azt a seggfejet.

– A kurva életbe! – ordította.

– Hozzám ne nyúlj még egyszer! – kiáltottam. Csend támadt az étteremben, ahogy mindenki minket figyelt.

– Hülye ribanc! – üvöltötte, majd felkapott néhány szalvétát, hogy elállítsa az orrvérzést.

Kivettem egy rongyot a kötényem másik zsebéből, és hozzávágtam. Először a mellkasát érte, aztán az ölébe esett.

– Lehet, hogy hülye vagyok, de ribanc biztosan nem. Takaríts fel magad után, aztán takarodj az étteremből, mielőtt hívom a zsarukat!

Aztán megfordultam, és a pult felé vettem az irányt.

Amikor szitkozódott egy utolsót, és a csengő jelezte, hogy végre kitakarodik, leengedtem a vállam, és a falnak támaszkodtam. Jó ég! Új munkahelyet kell keresnem, ha továbbra is ki akarom fizetni a számláimat. Miután apám elhunyt, egy darabig az autómban laktam, mert nem akartam visszamenni. De még az a pokoltanya is jobb volt, mint a mostani.

Letöröltem a pultot, amikor a szemem sarkából észrevettem, hogy egy magas fickó közelít. Megszokásból nem néztem rá addig, míg le nem tettem elé a szalvétát és az evőeszközt.

– Mit hozhatok?

– A telefonszámodat – válaszolta magabiztosan.

Önkéntelenül is zsörtölődni kezdtem. Már megint ez az idióta duma.

Felnéztem. A szám is tátva maradt, de egy hang nem jött ki a torkomon.

Elképesztően helyes volt a fickó.

Méretre szabott fekete öltönyt viselt, mely jó eséllyel többe került, mint az autóm. Mindehhez olyan csábos volt a mosolya, hogy rögtön levett a lábamról. Dús, fekete haja és zöld szeme volt, mely esküszöm, csillogott a sötétben. A rabja lettem.

Ahogy néztem, egyre szélesebben vigyorgott.

– Tudod, már kezdtem azt hinni, hogy rossz helyen járok, akkora csetepaté volt itt.

– Sajnálom – válaszoltam suttogva.

– Semmi baj. Tetszik, hogy kiállsz magadért.

Elpirultam, amikor a számra nézett.

– Megadod a számod? – sürgetett.

– Nincs mobilom – válaszoltam zavartan.

Hitetlenkedve rám nézett, aztán elmosolyodott.

– Akkor most kell megbeszélnünk, hogy mikor legyen a randi.

– A randi – válaszoltam, és meglepett kérdésnek szántam, a hangsúly mégis beleegyezőre sikerült.

– Ehhez mit szólsz? – kérdezte, és átcsúsztatta a névjegykártyáját a pulton keresztül. – Hívj, ha végzel! Idejövök, és meghívlak reggelizni.

Étteremben dolgoztam, ezért minden műszak végén ingyen étkeztem. Mégsem akartam elszalasztani egy olyan férfi ajánlatát, mint ő. Minden porcikájából áradt a gazdagság és a hatalom.

Alig álltam a lábamon, de amikor elvettem a névjegykártyát, összeért az ujjunk. Ettől hirtelen magamhoz tértem.

– Jól van… – válaszoltam, és megkérdeztem a nevét.

– Walt – felelte. – Szünetet tartott, aztán pajzán mosoly jelent meg az arcán, mely látni engedte hófehér fogsorát. – Walter Noir – tette hozzá.

– Jól hangzik, Walter Noir – suttogtam.

Ettől a pillanattól kezdve minden megváltozott. Mondhatnám úgy is, hogy fenekestül felfordult az életem. Ahogy teltek a napok, egyre jobban féltem, hogy soha többé nem találok szilárd talajra.

– Mrs. Noir! Kérem, maradjon velünk! – szólt egy női hang.

Fájó testem egyáltalán nem engedelmeskedett, agyam pedig egyetlen szóra összpontosított.

– Clare. Nem Noir. Csak Clare – motyogtam, és próbáltam átverekedni magam a sötétségen, mely uralta minden gondolatomat.

– Rendben, Clare. Maradjon ébren! Jó?

Éreztem, hogy valaki megfogja a karom, felemel és támogat, mielőtt vízszintesben találom magam.

Mi a fene történt?

Folyamatosan kutattam az emlékeim között, mégis olyan érzésem támadt, mintha egyetlen szót keresnék, ami a nyelvemen van, mégsem tudom kimondani. Kavarogtak a gondolataim, de teljesen elvesztem bennük.

Aztán meghallottam egy hangot, mely felülírt minden addigi emléket.

– Mama!

Testembe ismét visszaköltözött az élet.

Azonnal felültem.

– Tessa! – kiáltottam, aztán lefejtettem magamról az orvos és a nővér kezét, hogy elinduljak a hang irányába.

Kitört mellettem a káosz. Megjelent egy rendőr, és megragadta a csuklómat.

– Mrs. Noir!

– Tessa!

Felálltam, és átnéztem a fickó válla fölött, de sehol nem láttam a lányomat.

– Vegye le róla a mocskos kezét! – szólt egy ismerős hang, aztán a férfi erős háta elválasztott a rendőrtől.

Hála az égnek!

A férfi felé támolyogtam.

– Látni akarom Tessát, Luke! Kérlek segíts!

Luke félretolta a rendőr kezét, és megsimogatta a vállamat.

– Ha még egyszer hozzányúl, esküszöm, letöröm a kezét. Megértette? – mondta a rendőrnek.

– Light! Higgadjon le! Én csak…

Light előrehajolt, és elordította magát.

– Utolsó figyelmeztetés! Ne tegyen próbára!

Ismét gyereksírást hallottam.

– Tessa!

Megragadtam a fickó felsőjét.

– Kérlek, Luke! Hol van Tessa?

Ahogy szembefordult velem, mérhetetlen dühöt láttam az arcán. Ijedtemben összerezzentem. A teremben soha nem tűnt ilyennek. Persze akkor is termetes volt, de mindig olyan kedvesen mosolygott, hogy megnyugodtam a közelében.

Most, ahogy az állkapcsa megfeszült, a tekintetéből pedig áradt a gyűlölet, kifejezetten rémisztőnek látszott.

– Luke! – suttogtam, és kicsit eltávolodtam tőle.

Vonásai ellágyultak. Megmozgatta a vállát, és felemelte a karját, hogy megérintse az arcomat, én viszont ösztönösen elhúztam a fejem.

Dühében a fejét csóválta, leengedte a karját, és a talajt bámulta.

– Biztonságban van. Romannal.

Ennyi elég is volt. Ha Walt vissza akarja szerezni a lányát, még egy olyan ember sem tudja megállítani, mint Roman Leblanc.

Végképp úrrá lett rajtam a pánik.

– Nem. Vissza kell hoznia! – kiáltottam, és megmarkoltam Luke fekete pólóját, hogy közelebb húzzam.

Hirtelen rám nézett.

– Ő… Érte fog jönni. Velem kell maradnia. Walt… Ő… – Elcsuklott hangon folytattam. – El fogja vinni. Megtalál minket, és elviszi. Kérlek, Luke!

Luke tekintete komorrá vált, és mélyen a szemembe nézett. Az volt az érzésem, hogy lassan a lelki sebeimet is szemügyre veszi, melyeket Walt olyan módszeresen ejtett, nap mint nap.

– Visszahozom – válaszolta gyengéden. – Csak szólíts Heathnek. Ne Luke-nak.

Bólintottam. Nekem mindegy, hogy szólítom, csak hozza vissza a lányomat.

A kézfejemre nézett, mellyel még mindig a pólójába markoltam.

– Kérlek, engedj el! – szólt rám.

Bármennyire szerettem volna visszakapni Tessát, féltem Heatht elengedni.

Olyan sokáig vívtam egyedül a csatát Walt ellen, hogy képtelen lennék visszatérni ahhoz az állapothoz. Hét éven keresztül küzdöttem a túlélésért. Már nem maradt erőm. Elég volt annyi, hogy valaki segítsen és mellém álljon, máris az illető függőjévé váltam.

– Te is visszajössz? – kérdeztem.

– Persze, Clare. Én is visszajövök.

– Te… Velem maradsz? – tettem hozzá nyomatékosan, nehogy félreértsen.

– Ameddig akarod – válaszolta keserű mosollyal. – Láttam, hogy az egyik kezét megmozdítja. – Hadd menjek!

Nem voltam benne biztos, hogy el tudom őt engedni.

– Nagyon félek – suttogtam.

Előrehajolt, mellkasát a kézfejemhez szorította, de látszott rajta, hogy nem akar megérinteni.

– Tudom – válaszolta. – És ez teljesen természetes. De esküszöm, hogy nem megyek sehová, csak visszahozom a lányodat. Nyugodj meg, és hagyd, hogy az orvosok megvizsgáljanak, míg én érte megyek. Nemsokára visszatérek.

Nagyot nyeltem, és próbáltam visszatartani a kezem-lábam remegését, de nem sikerült. Még az állam is reszketni kezdett.

– Nyugodj meg! Többé senki sem bánthat – közölte tényként.

– Jó – zokogtam.

Továbbra is a szemembe nézett.

– Még mindig kapaszkodsz belém.

– Tudom – válaszoltam, és nem engedtem el.

Megértően bólintott.

– Akkor megvárom, hogy kicsit megnyugodj.

– Nem tudom, képes leszek-e rá.

Az ajkamba haraptam, miközben patakokban folytak a könnyeim.

– Te nagyon sok mindenre képes vagy, Clare. Gondolj arra, min mentél keresztül. Életben maradtál a kislánnyal együtt. Az életemre esküszöm, vigyázok rátok. Csak hagyd, hogy elmenjek és visszahozzam Tessát. A többit majd elintézem.

Alaposan összezavarodtam, amikor megéreztem a testének melegét. Tekintve, hogy még mindig az oldalához szorította a kezét, tudtam, hogy nem ért hozzám. De ahogy mélykék szemébe néztem, biztonságban éreztem magam.

– Luke! – sóhajtottam, és homlokomat a mellkasához szorítottam.

– Heath – helyesbített.

– Heath – ismételtem.

– Jó ég! – suttogta. Egyre közelebb jött, így végül összeért a mellkasunk. Fejemet a nyakához simítottam, de még ekkor sem ölelt át. Hagyta, hogy továbbra is a pólóját szorongassam. Ígérete sokkal többet jelentett számomra, mint a fizikai közelség.

Nem vágytam senkinek az ölelésére.

Segítségre volt szükségem.

Miután évekig éltem a sátán birodalmában, a jó Isten valahogy mégis megkönyörült rajtam.

Éreztem Heath arcát a fejem búbján. Bőrének melege a sebzett arcomon több volt, mint gyógyír. Túl sokáig szenvedtem.

Végül egy férfihang szakította félbe a gondolatmenetet.

– Arrébb vihetnénk egy kicsit?

Heath kinyújtotta egyik kezét, hogy csendre intse.

– Ha készen áll, akkor igen – jelentette ki határozottan.

Igazság szerint soha nem álltam készen.

A kislányomat viszont látni akartam.

Arra a nyugalomra és biztonságérzetre is szükségem volt, amit Heath nyújtott.

Sóhajtottam, aztán elengedtem, és visszafeküdtem az ágyra. Ahogy körbenéztem, legalább három orvost és nővért láttam, akik a fal mellett várakoztak. Mi a folyosó közepén voltunk. Gyanítottam, hogy ez a sürgősségi, ahol a személyzeten kívül két rendőr járt fel-alá, egy pedig a bejáratot őrizte.

Úgy éreztem, mindenkin úrrá lett a nyugtalanság.

Ők is arra vártak, hogy Walt megjelenik, és keresni fogja a családját.

Ez biztosan így lesz.

Egész biztos.

Csak abban reménykedtem, hogy Heath tényleg meg tud minket védeni.

– Máris jövök – mondta.

A hideg futkosott a hátamon, ahogy távolodni láttam.