Keresd a szerző ajándék novelláit:

https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

Copyright © Borsa Brown, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A maffia ágyában, 2013, 2016

A maffia ölelésében, 2014, 2016

A maffia szívében, 2015, 2017

Az Arab, 2015

Az Arab szeretője, 2016

Az Arab lánya 1., 2016

Az Arab lánya 2., 2017

Az Arab fia, 2017

A férj prostija, 2018

Gyalázat és hit, 2018

Gyalázat és szenvedély, 2019

Gyalázat és szerelem, 2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-35-4

„Jiri ’n celu ognunu vó;
l’armu cc’é, li forzi no.”{1}

1. FEJEZET

UMBERTO SAPHO

– Nem tudom, ki találta ki, hogy Bibiana lovagoljon, de még ma kitekerem a nyakát! – sziszegi Massimo, mire én alig bírom visszatartani a röhögést.

Massimo – mondhatni – mára a legjobb barátom lett. Bár ez hülye megfogalmazás, mert voltaképpen családtagok vagyunk. Bizonyos értelemben. Ő Borelli, én Sapho. Csakhogy én lettem a lánya – Bibiana – keresztapja, a keresztanyja meg a húgom. Hogy miért is olyan nagy szám ez? Hát csak azért, mert a Saphók és a Borellik évtizedeken át ölték egymást. Vendetta vendettát követett, és talán ez még most is tartana, ha Massimo Borelli nem áll elő azzal az agyament ötlettel, hogy legyek én az elsőszülött gyermeke keresztapja.

– Közlöm veled, hogy a feleséged, Suzanne szorgalmazta, hogy a lányotok lovagoljon.

– Ja! Hogy az Suzanne volt! Tök mindegy! Vele is lesz miről beszélnem! Melyik szülő olyan agyalágyult, hogy egy ekkora állatra engedi felülni a gyerekét? Az én kis copfosomat… Akkora az a ló alatta, mintha egy elefánt lenne.

Mélyen hallgatok, a mosolyra húzódó számat takargatom a kezemmel, ugyanis nem Suzanne ötlete volt. Én imádom a lovakat, szerintem a sport, amelyben állat is jelen van, megnyitja a szívünket… Még az olyanokét is, akiknek nincs szívük.

Mert én állítólag olyan vagyok… Sokak szerint…

Hülyeség!

Oké, nem vagyok egy érzelgős pasi, de hogy függ ez össze a szívvel?

Sosem gondoltam, hogy egy olyanfajta ember, mint Massimo, ennyire tud aggódni. Valójában mindig is felnéztem rá. Tudtam, hogy kemény, és azzal is tisztában voltam, hogy a családja nagyon erős. Az apja megalapozott mindent, Massimo pedig, amikor átvette a klán irányítását, csak még inkább biztos támfalakat adott. Például azt, hogy az ellenségeit barátokká tette. Mit barátokká? Családtagokká. A Borellik és a Saphók mára már egy oldalon állnak, és ennek a kis copfosnak köszönhetően – ahogy Massimo nevezte őt – béke honol Szicíliában.

– Mintha feszült lennél – lököm meg a vállát, neki meg több sem kell.

– Baszki, én azt hittem, hogy pónin lovagol, nem ekkora vadállaton!

Suzanne és Massimo kapcsolata nem egyszerű. Persze nem vájkálok a magánéletükben, de tisztában vagyok vele, hogy a kapcsolatuk sok rosszon keresztülvitte őket. Massimo sosem volt hajlandó részletesen mesélni erről. Valamit biztos titkol, és van egy olyan érzésem, hogy azt a valamit szégyelli. Egyetlenegyszer kérdeztem rá, hogy miért hagyta el őt Suzanne, de csak annyit válaszolt: „Ha megérik rá a kapcsolatunk, majd elmesélem.” Azóta sem ért meg, mert semmit sem volt még hajlandó mesélni.

Szóval, Suzanne elhagyta őt, majd vissza is jött. Durva év volt. Azokban a hónapokban Massimo Borelli eszement őrültté változott. A figyelőimtől tudtam, hogy a Borelli klán emberei kezdenek megcsappanni, mert Massimo tisztogatni kezdett. Hogy minek a hatására, azt máig nem kérdeztem, de van egy olyan érzésem, hogy a feleségéhez köthető. Eleinte rápakoltam egy lapáttal, aztán apámmal jobbnak láttuk, ha meghúzzuk magunkat, tisztogasson csak a Borellik között. Suzanne egyébként nem szicíliai nő, még csak nem is olasz. Ez volt a másik, amit sosem gondoltam volna Massimóról. Mellé nem lehetett más nőt elképzelni, csak szicíliait. Hát… Angol felesége lett.

– Nyugi már! Jól csinálja! – nevetek fel.

– Úristen, Umberto, én tényleg úgy képzeltem, hogy egy cuki kis törpe lovon ücsörög. Lófaszt! Egy hatalmas pejről vigyorog rám, aki ha megrázza magát, az én bellám már zuhan is. Suzanne egy hónapja csak annyit mondott, hogy Bibiana el fog kezdeni lovagolni. De erről azért nem volt szó! Ha leesik, mindenkivel számolok. – Rám sandít, próbálok komoly maradni. – Tudom, hogy közöd van ehhez!

– Mi közöm lenne?

– A lómániáddal! Tuti te beszélted teli Suzanne fejét… Balett! Az kéne nekünk, nem lovaglás! – A balett szónál sajnos kitör belőlem a röhögés, mire ismét a szemembe mered. – Mi lesz a következő kurva jó tanácsod? Vigyük bokszolni? Ki vagyok segítve egy ilyen keresztapával.

Hát ja… Három szenvedélyem van: lovak, boksz, zongora…

A végletek embere vagyok.

Folyton ezt mondja mindenki, de én ezzel sem értek egyet.

– Oké. Bokszra nem viszem. Maradt a zongora.

– Rohadt vicces vagy!

Na tessék. Semmi sem jó!

Az oktató húz egyet a száron, mire a ló megtorpan, és Bibiana meginog. Erősen kapaszkodik, így nem esik le, de Massimo felpattan. Gyorsan reagálok, mielőtt elragadja a hév.

– Ülj már le! Én is aggódom érte, hiszen a keresztlányom, de hagyd már egy kicsit szabadon! Úgy óvod, mint egy virágszálat, pedig kemény kiscsaj ez!

– Nem! Azért óvom őt úgy, mint egy virágszálat, mert ő egy virágszál!

– Ja! Tegnap is az volt… – röhögök tovább.

Tegnap ugyanis Bibiana közölte, hogy gördeszkázni akar. „Gördeszkázni?” – kérdezett vissza Massimo, miközben óvatosan rám emelte a pillantását. Amikor a keresztlányom kihozta a garázsból azt a gurulós nyavalyát, csak lestünk, mint a moziban. Massimo halkan súgta: „Azt sem tudtam, hogy van gördeszkánk. Jézusom, Umberto! Mióta nem babázik a lányom?”

Nem akartam neki válaszolni, de az igazság az, hogy soha nem is babázott. Most hatéves, de akkora a szája, mint egy tinédzsernek. Nem szemtelen, de néha rohadt kiakasztó, hogy hatévesen mindenről van véleménye. És, ha számomra kiakasztó, akkor milyen lehet az apjának?

Jaja! Illene hozzá a boksz is.

Próbálok terelni:

– Ma elég meleg lesz. Ha vége ennek a lovaglóórának, leviszem Bibianát a partra, ti meg romantikázhattok kicsit.

Erre Massimo akkorát röhög, hogy zeng a tér.

– Romantika egy újszülött mellett? Na, azt kipróbálhatnád te is!

Viviana Borelli május végén született, Massimo és Suzanne második gyermeke, eléggé leterheli a szülőket.

– Vele több bajod lesz, mint Bibianával – célzok Vivianára.

– Nekem mondod? Egyfolytában bőg. Tuti operaénekes lesz, olyan szufla van benne… Megröntgeneztetem, mert szerintem egy lebennyel többől áll a tüdeje. – Pár másodpercig némán figyelünk, majd váratlan kérdést intéz hozzám. – Apád hogy van?

Luca Sapho, az apám, nagyon beteg. Kemoterápiákon van túl, de sajnos a jelek arra engednek következtetni, hogy hamarosan bekövetkezik a legrosszabb. Éppen ezért adta át a család irányítását, és éppen ezért lettem a Sapho família donja.

Volt időszak, amikor azt gondoltam, hogy ő nem halhat meg. Ő? Aki mindent véghezvitt az életében, amit csak akart? Pont ő, aki a halállal minden áldott nap kezet fogott, és átadott neki valakit? Aztán teltek a hónapok, apám fogyott, és nemcsak a súlya, hanem a fény is a szeméből. Akkor értettem meg, hogy érte a halál nem úgy jön majd el, ahogy azokért jött, akiket elintézett. Őt lassan húzza-vonja magával, néha hagy neki egy kis időt pihenni, aztán újra indulásra készteti.

– Elég szarul… – felelem. – Állandóan azzal jön, hogy nősülhetnék már… – mosolyodom el.

– És?

– Kit, Massimo? Aki jó társam lehetne, az nem érdekel, nem tudok szerelmes lenni. Nincs akkora mázlim a nőkkel, mint neked.

– Pedig a lábad előtt hevernek, Umberto.

– Ja! Csak én nem szeretem a heverésző nőket – biccentek vissza.

Ezt tökéletesebben meg sem fogalmazhattuk volna. Kinek kellenek a rongyok, akikkel bármikor feltörölheted a padlót? Törölhetsz vele jobbra, törölhetsz vele balra, mindent szabad. Néha úgy érzem, hogy körbe vagyok véve valami drótkerítéssel, amibe áramot vezettek, és figyelmeztetésként ez áll rajta: „Vigyázat! Minden normális nőt megráz!”

A vizesüveget forgatom a kezemben, a gondolataim már ismét apám körül forognak. Arra nevelt, hogy a hatalom az egyik legfontosabb dolog az életben. És hatalom mindenben van, tehát nem árt mindenhol meg is szerezni. A nevelése azt eredményezte, hogy túlcsorduljon bennem a bizonyítási vágy. A legjobb akartam lenni mindenben, most pedig úgy áll a dolog, hogy bármikor magamra maradhatok, és akkor kell majd csak igazán bizonyítanom. Ez hatalmas teher. Ha ebben valaki megért, akkor az Massimo, hiszen ő a Borellik donja. A feladatai egyeznek az enyémmel, az ő terheinek ugyanakkora súlya van, mint az enyémnek, csak én már nem sokáig kérhetem ki az öregem tanácsát úgy, ahogy jelenleg mindketten tesszük.

– Tudod, Umberto, az eltelt hat év életem legszebb időszaka. A szerelem köztem és Suzanne között határtalan. Eltűnt a számonkérés, a meg nem értés, csak a tűz maradt, amelyet a lányaink még inkább szítanak. – Felém fordul, kivár, úgy érzem, itt az alkalom, hogy újra rákérdezzek.

– Mi volt közöttetek az a botrány?

– Tudod, hogy úgysem mondom el. Még nem. Jobb, ha nem tudod.

– Miért gondolod ezt?

– Vannak dolgok, amikre nem vagyok büszke.

Előremeredek, azon gondolkodom, én vajon mire lehetek büszke. Mivel hosszú másodpercekig semmi sem jut eszembe, próbálom ejteni a témát.

– Csodálatos családod van. Rájuk büszke lehetsz!

Mielőtt elérzékenyülnék, meghúzom a vizet.

– Jó békében élni. Igaz? – csap a vállamra, mire bólogatok, mert teli van a szám vízzel. – Már az apám és a bátyáim is egyre többször hangoztatják ezt.

Meg mi is!

Nem mondom ki, mert akkor kellemetlen emlékek törnének rám. Melyik család hány embert ölt meg? Hányan élhetnének még most is, ha előbb választjuk a békét?

– Megfizethetetlen – suttogom végül.

– Ügyes voltál, Bibiana! – fordulok hátra a keresztlányomhoz az autóban.

– Tudom – veti vissza félvállról.

Erre elnevetem magam, Massimo meg a visszapillantóba nézve mondja:

– És milyen szerény vagy!

– Az mit jelent?

– Azt, hogy tiszta apád vagy! – vágok közbe.

Bibiana leteszi a zacskót, és teli szájjal válaszol.

– Anya is ezt szokta mondani.

Hosszan nézem a mosolygó arcát.

– Szereted a lovakat, Bibiana?

Fél szemmel látom, hogy Massimo rám sandít.

– Igen, nagyon.

– Nem félsz tőlük?

– Nem. Miért?

Nem válaszolok, csak a barátomra nézve suttogom:

– Ne neveld belé a félelmet. Hagyd meg Borellinek!

Massimo egy ideig az utat kémleli, majd a papírcsörgésre válaszul ágaskodni kezd. Nem látja, hogy mit eszik a lánya, ezért hozzám fordulva kérdezi:

– Mit adtál neki, Umberto?

– Gumicukrot.

Massimo megcsóválja a fejét, miközben halkan súgja, hogy csak én halljam.

– Amint kiszállunk, el kell tüntetnem a zacskót, mert ha Suzanne meglátja, hogy mivel tömjük a gyereket ebéd előtt, akkor lesz baj. Ő próbálja egészséges ételekkel etetni, de én hülyeségnek tartom. Az evés, az gyönyör!

Na, ebben igazat adok neki.

Mármint Massimónak. De a véleményünk és a férfiúi határozottságunk ide vagy oda, mégis cseleznünk kell!

– Umberto! Datolyát adtál neki. Érted? – Emeli felém Massimo az ujját. Először nem is értem, miért mondja ezt, de utána Bibianának nyomatja: – Bibiana! Datolyát ettél! Oké? Ha anya kérdezi…

Ja! Mármint, ha anya kérdezi. Értem már!

Keresztlányom egy picit elgondolkodik, majd vigyorogva reagál:

– Ez ugyanolyan titok, mint a múltkori fagyizás?

– Pontosan – helyesel Massimo.

– Hány ilyen titkotok van? – kérdem a barátomtól.

– Sosem derülhet ki! Értitek?

– Én értem! – kiált fel Bibiana, mire mi egyszerre komolyodunk el.

Le sem tagadhatja a vérét.

– Ez tényleg Borelli! – kacsintok Massimóra.

LIA DORTELLA

Akta akta hátán, és sosem ér véget. „Ha sokat tanulsz, könnyebb életed lesz.” Legalábbis sokan így vélik. Frászt! Szicília egész jól spórol, konkrétan egy ember végzi másik kettő munkáját is.

Agyamra megy mostanában ez a sok rablás. Mi van itt? Már magam sem tudom, hova kapjam a fejem.

Derítsem föl!

Rendben, de hogy? Arra sincs időnk, hogy az adatokat rögzítsük, és már jön is a következő bejelentés.

Tudom, betegesen hangzik, de mit nem adnék már egy komoly ügyért, noha a rablások is annak számítanak… Igazából ez az egész téboly a magas beosztásomnak köszönhető. Kicsit vicces, nem? A nyomozó, aki nem a nagy ügyeket kapja, hanem minden kicsit kézben tart. A saját beosztottjaimat is ellenőrzöm, így az előbbi megállapítás, mely szerint másik kettő helyett is dolgozom, érvényét veszti.

Tizenkettő helyett dolgozom.

Ha rendőr lennék, egyszerűbb lenne. Ott a nyomozók külön csoportokban, osztályokon dolgoznak; azt, aki a szervezett bűnözés elleni osztályhoz tartozik, nem vonják be apró-cseprő ügyekbe. A karabélyosoknál azonban ez kicsit másképp van, ugyanis alapvetően nem jellemző, hogy egy nyomozó karabélyosként tesz esküt.

Alessandro is látja ezt, ezért sokszor nyugtat azzal, hogy tartsak ki. Pontosan ezt teszem. Igen, talán rendbe jön minden.

Minden.

Mi jöhet rendbe, ha az ember elvesztette a reményt és csak egyvalami tartja benne a lelket? Te jó ég! Mit várok? A munkába temetkezem, és görcsösen próbálok megfelelni annak, aki folyton halálra szekál. Semmi és senki sem vagyok. Mert ugye nehogy azt higgyem, hogy azért, mert nyomozó lettem, érek is valamit.

Nem, nem hiszem. Sikeresen kiverték belőlem azt az érzést, hogy egy cél elérését diadalként éljem meg.

Csodás dolog, amikor az embernek még céljai vannak. Sokkal csodásabb, mint amikor huszonnyolc évesen eléred a csúcsot, és onnantól semmi sem történik. Egész életemben ez a bizonyos harc éltetett, az ígéreteim, és amint eleget tettem nekik, minden üressé vált. Hogy legyen tovább? Talán mégsem kellett volna a múltam miatt erre az útra lépni. Talán pont az ellenkezőjét kellett volna tennem: csapot-papot hátrahagyva menekülni innen.

Nem ment.

Nemcsak anyám szemébe lettem volna képtelen belenézni, hanem a tükörbe is. A tükör így is elég veszélyes számomra. Röhej. Van valaki, aki belenézve megkérdezi magától: „Ki vagy te?” Én napjában többször is. Az egészben meg az a legelkeserítőbb, hogy nem tudom rá a választ.

Ne szépítsd, Lia! A csúcsot még nem érted el!

Ez igaz. Akiket mindenáron el akarok kapni, még szabadon lófrálnak. Szegény Szicília!

Kopognak az ajtómon, így felállok, és megkerülöm a terebélyes asztalt. Az ódon falak ontják a hűvöset, de a szoknyám csatakossá ázott az üldögéléstől. Irodai napot tartok, ilyenkor általában összeszedem magam, próbálok dögös nőnek tűnni.

A pszichológus ezt nevezné kisebbségi komplexusnak.

Na hisz’! Hát hogyne! Naponta porig aláznak.

Újra kopognak, felrántom az ajtót, az egyik kollégám az.

– Nem akartalak zavarni, Lia, de itt a futár az étellel.

– Áh, igen. Köszönöm, mindjárt megyek.

Elsiet, én közben visszaiparkodom a táskámért, előveszem a tárcám, és a portáig sétálok. Nem engednek ide be csak úgy holmi futárokat, és ez így van jól. Persze, ha lennék olyan kegyes, hogy leadom a szállító cég és a futár nevét, akkor a magam helyzetét is megkönnyíteném, mert egészen az irodáig hoznák a csomagot, de kegyes már régóta nem vagyok senkivel. Velem volt valaha valaki az?

Igen, a jóisten! Ne feledd, Lia, kaptál valamit, ami a mindened!

– Jó napot!

– Jó napot! Gazpacho leves és parmezános ravioli, ahogy parancsolta.

Összeszalad a nyál a számban, noha nem magamnak rendeltem, hanem anyának viszem munka után.

A futár szája fülig ér, ismerem ezt az ábrázatot, mindjárt beszól.

– Egy ilyen csinos nő, és nem szereti a változatosságot?

– Parancsol?

– Csaknem mindennap ezt rendeli. Nem uncsi? Mit szólna egy kis izgalomhoz?

– Úgy érti, unalmas-e?

A portás, Rolando, elmosolyodik, tudja, hogy utálom a gügyögést.

– Igen, úgy értem.

A futár tovább vigyorog, le sem esik neki a visszaszólásom. Azt hiszi, tényleg nem értem? A szeme közben föl-le cikázik rajtam, pár másodpercig tűröm, hadd legyen egy szuper napja. Amikor a szemöldökét is húzgálni kezdi, Rolando beszól neki.

– Mi van, fiam? Belement valami a szemedbe?

– Nagyon vicces vagy, öreg. Nem tűnik fel, hogy fölösleges harmadik vagy?

Ez kezd igazán izgalmasnak tűnni. A kiszállító céget mindenesetre felszólítom, hogy ezt a majmot többé ide ne küldje. Már jó pár napja alaposan megnéz magának, de nem hittem, hogy idáig ragadtatja magát. Néha hányok a férfiaktól. Komolyan.

Rolando rám néz; bár vérig sértették, de kitör belőle a röhögés. Én teszem helyre ezt a kis mitugrászt:

– Azért azt tisztázzuk: ugye maga a futár?

– Ki lenne?

– Nagyszerű! Akkor a maga dolga, hogy átadja az ételt, elvegye érte a pénzt, és mosolyogva távozzon.

– Hú, de fennhordod az orrod!

– A hölgy a kapitányság egyik nyomozója! – szól közbe Rolando.

– Aha! És akkor már rá sem lehet nézni?

Tulajdonképpen igaza van. Bár azt ne felejtsük el, hogy nem azzal volt bajom, hogy megnézett, hanem a beszólásaival.

– De! Nézni szabad! – mondom neki szelíden, mire fülig szalad a szája. – Csak megjegyzéseket tenni nem.

– Csak próbáltam beszélgetni.

Leszámolom a szokásos összeget, Rolando visszalép a kis vackába. Átnyújtom a pénzt, miközben mit sem változtatva a kedves hangnemen, mondom:

– Megtenné, hogy holnaptól nem maga hozza az ebédet? Magától felfordul a gyomrom.

Kikapom a csomagot a kezéből, és visszaindulok, miközben Rolando hangos kacagása tölti be a csarnokot.

2. FEJEZET

UMBERTO SAPHO

Leparkolunk a ház elé, és befelé vesszük az irányt.

– Ciao, bella! – kiált be Massimo, miközben Bibiana a kezében sikongat.

Suzanne megjelenik az ajtóban, elejt egy mosolyt, majd rögvest beszélni kezd.

– Na végre! Azt hittem már, hogy lerobbantatok valahol!

Massimo leteszi Bibianát, és a felesége felé lép. Megölelik egymást, majd eltolva Suzannét, kérdezi:

– Te tudtad, hogy hatalmas lovon ül a lányunk? Én azt hittem, pónikon lovagolnak a gyerekek ennyi idős korban.

Suzanne jól mulat a dolgon, tisztában van vele, hogy Massimo nem egy nagy állatbarát. Régebben megkérdeztem tőle, hogy mi baja van a lovakkal, mire ő: „Viccelsz? Minden élőlényt utálok, ami nagyobb nálam.”

– Akkor most már tudod az igazat – vonja meg a vállát Suzanne.

– Umberto tagadja, de valld be, hogy ő ajánlotta ezt a lovaglós dolgot.

– Dehogy!

Suzanne és a hazugság. Elvérzett.

Hogy hazudhat egy don felesége ilyen pocsékul?

– Mi van, ha egyszer leesik?

– Nem esem le! – kiált közbe Bibiana, mire mindnyájan rámeredünk.

Hiába beszélünk angolul, mindent ért, bár tény, angolul nagyon ritkán hajlandó megszólalni. Velem eddig még nem is tette. Ha az apja is jelen van, csakis olaszul beszél, Suzanne meg a fejét kapkodva próbálja követni. Angol létére egész jól megy neki az olasz, ritkán megkér, hogy beszélgessek vele, de öt perc után általában feladom. Panaszkodik, hogy Massimót azért nem érti, mert hadar, de az istennek nem tudom én sem úgy mondani neki: „Ké-rek szé-pen egy po-hár vi-zet!” Mert ő azt szeretné, ha így, tagolva, lassan társalognánk. Az olasz gyors, és kész. Hiába akar velem gyakorolni, ha agyvérzés kerülget a szavak keresgélésétől.

Suzanne Bibianára kacsint, majd Massimóhoz fordul, és az arcára nyom egy csókot:

– Hallottad a választ! Nem esik le!

Szívet melengető hallgatni őket. Szeretek belelátni a családi életükbe. Jólesik és fájdalmas is egyben.

– Ez nem vicc! Aggódom érte! – akadékoskodik tovább a barátom.

– Ó! Hát üdv a klubban! Végre te is aggódsz!

Mindketten értjük Suzanne megjegyzését, hiszen ő nagyon félti Massimót. Férje nem avatja be az üzleti dolgokba, mivel az nem tartozik a nőkre, de akárhányszor megyünk el ketten valahova, Suzanne a fülembe súgja: „Vigyázz rá, Umberto!”

Hahhhh… Massimóra vigyázni!

Persze azt felelem: „Az életem árán is!” Ilyenkor szoktam kapni Suzannétól egy maflást, mert azt hiszi, hogy ironizálok, pedig tök komolyan mondom.

– Ez övön aluli volt! – sziszegi vissza Massimo, hosszan Suzanne szemébe nézve.

Elkapom Bibianát, és a magasba dobom, mert fél szemmel látom, hogy Massimo magához vonja Suzannét. Egymás fülébe suttognak, meghagyom kettejüknek az intim pillanatot.

– Veszel nekem egy lovat, Umberto? – kérdezi Bibiana.

– Miért nem apádnak szólsz, hogy vegyen?

– Te vagy a keresztapám. Ő úgysem venne!

Ez igaz! Szeretek gyerekekkel beszélgetni, még ha bagatell dolgokról is. Az ember ilyenkor mindig rájön, hogy ők sem ostobák, sőt sokszor okosabbak nálunk.

– Na és miből gondolod, hogy én veszek?

– Mert odavagy értem!

Nocsak, nocsak… Alakul a nő benne!

Közel húzom magamhoz az arcát, szinte befalom a kis pofiját, akkora puszit adok rá. Hangosan kacag, próbál ellökni.

– És te élvezed, hogy odavagyok érted, mi?

– Feleségül veszel majd?

Hmmmm… Azt nem! De alaposan megnézem, ki vehet el!

– Ehhez apádnak is lenne pár szava!

– Apa biztos örülne neki, mert szeret téged! Tudom, hogy a lányok nem mehetnek feleségül az apukájukhoz, de anya azt nem mondta, hogy a keresztapukájukhoz sem. Apa úgyis azt mondta a múltkor anyának, hogy te lettél az egyik bástyája. Nem tudom, mit jelent az a bástya, de anya utána azt mondta, hogy: „Igen! Umberto mellett biztonságban tudlak.” – Felnevetek, mert elváltoztatja a hangját, mintha Suzanne mondaná. – És láttam a múltkor az étteremben, hogy egy néni téged nézett.

– Engem nézett? Lehet, hogy tetszettem neki – kacsintok felé, mire ő felfújja az arcát.

– Adok én neki!

Ezt meg úgy mondja, mintha Massimo lenne, így ismét jót röhögök. Szó se róla, imádom ezt a kis spinét. Bármi legyen is, jókedvre tud deríteni.

– Akkor veszel nekem lovat?

Ja! Hogy a lónál tartottunk!

– Feleségül ne vegyelek? – borzolok bele a hajába, mire ő visítva üvölti:

– Deeeeee!

– Na és mit szólnál, ha megtanítanálak bokszolni?

– Oké! Mikor?

– Pszt! – emelem meg az ujjam, mert ha az apja megtudja, kinyuvaszt.

Suzanne hangosan felnevet, majd eltolva Massimót, kissé hangosabban kezd beszélni, így én is értem.

– A ti napotok nagy kihívás lesz. Úgy döntöttem, ma Bibianával töltöm az időmet, a parton. Kettesben. Te és Umberto megnyertétek Vivianát…

– Áááállj! Ezt hogy? Nem hagyhatsz itt vele! – reagál azonnal Massimo.

– Massimo! A lányod! Bibianától nem rettegtél így, ráadásul most már tapasztalatod is van.

– Mindig ordít a kezemben.

– Hát istenem. Ő is Borelli. Értsd meg, Bibianára is időt kell szánnom!

– Értem. De mi lenne, ha mi is veletek mennénk?

– Mondom, kettesben!

Fogalmam sincs, miért problémázik ezen Massimo, én nem bánom. Bibiana kiszűri a lényeget, mert nyújtózkodni kezd az anyja irányába, hogy puszit adhasson neki. Mintha hálás lenne, amiért Suzanne a mai napját csak és kizárólag neki szenteli.

– Nyugi, Massimo. Megoldjuk! – csapok a barátom hátára.

– És ki fogja megszoptatni?

Suzanne felnevet.

– Fejtem le tejet. Jolanda segít majd, ő mindent tud.

Jolanda a házvezetőnőjük, kedves asszony. Kedvelem őt, emlékeztet anyám egyik régi barátnőjére.

– Mondd, hogy most alszik! – nyögi Massimo szinte könyörögve.

– Alszik! – Suzanne közelebb lép a férjéhez, és a többit a fülébe suttogja.

Hallani sem akarom!

Végül elegánsan felkapja a strandtáskát, és Bibianát is maga elé tereli.

– Arrivederci, ragazzi!

Massimóval csöndben ülünk, minden perc ajándék. Ismerve Suzannét, csak azért is este fognak hazajönni. Jolanda a konyhában sertepertél.

– Sosem örültél még annak ennyire, hogy van itt egy házvezetőnő, mint most, mi?

– Nem vagyok töketlen, el tudom látni a saját gyerekemet, de azért nem árt, ha van egy nő a háznál!

Oké, ebben igaza van!

Nincs gyerekem, de én is sokat adnék érte, ha nő lenne a házamban. Mármint olyan, aki nem főz, takarít, rendet rak, hanem az ágyban vár. Az emberek úgy vélik, ha valaki jól néz ki, akkor minden az ölébe hullik. Egy jóképű férfinak történetesen egy jó nő. De hol kezdődik a jó nő? Néha azt gondolom, túl nagyok az igényeim, néha meg azt, hogy pont a normálisabb nők nem néznek felém, mert sokat képzelnek rólam.

Fordulnak meg nők az életemben, nem vagyok szent életű, csak úgy kábé két nap után mindegyik az agyamra megy. Aztán néhány hét után képes lennék újra időt tölteni ugyanazzal, akit előzőleg lekoptattam, na de melyik csaj érti meg ezt a vívódást? Nem hagynak szabadságot, és ettől ki tudok akadni. „Hova mész? Találkozunk ma? Na és holnap? Felhívsz?”

Ennyi kérdést! Minek az?

Hát úgyis meglátják, nem? Ha hívom, akkor csörögni fog a telefonja, ha találkozunk, akkor meg újra szemtől szemben állunk majd. Az meg senkire sem tartozik, hogy hova megyek.

A babarádióból nyüszögés hallatszik, mire egymásra sandítunk. Egyikünk sem szól semmit, de Massimo felpattan, és elindul fölfelé. Pár másodperc múlva hallom, hogy Viviana már üvölt.

Jól van, te oroszlán. Megy már az apád.

Percek telnek el, közben Jolanda megjelenik a nappaliban, kezében egy cumisüveggel.

– A signor fölment?

– Igen.

Megindul, de rászólok:

– Jolanda! Maradjon itt! Hagyja őket kicsit.

Erre elmosolyodik, és visszalép.

– Maga jó apa lesz, signor Sapho.

– Massimo is az.

– Igen. Csak olyan bátortalan.

Szerintem nem az, egyszerűen csak meg akar felelni, és félti az övéit. Úgysem tudom elmagyarázni egy házvezetőnőnek, hogy nálunk kicsit bonyolult ez a dolog, így nem erőltetem meg magam. Mi százszorosan kell, hogy védjük a családtagjainkat, és akkor nem hibázunk, ha minden piszlicsáré dolgot túlaggódunk.

Massimo a karjában Vivianával jelenik meg, Jolanda feléjük iparkodik, mert át akarja venni a gyereket, de a barátom nem adja. Az üveget elveszi, leül, Jolanda pedig kisiet a konyhába.

A kanapé mögé sétálok, így jobban láthatok. Elképesztő, hogy repül az idő.

– Nemrég még Bibiana volt ekkora – szalad ki a számon.

– Hmmm…

Az idő rohan, és mi sosem érjük utol.

– Tudsz valamit Agneséről? – kérdez hirtelen Massimo.

Agnese a húgom, Bibiana keresztanyja, és nem mellesleg Massimo első szerelme. A keresztelő után egy évvel úgy döntött, hogy visszamegy Amerikába, mert nem találja a helyét. Persze én, a bátyjaként, elég jól átláttam a helyzetet. Massimót képtelen kirekeszteni a szívéből, és bármennyire palástolta is annak idején, porrá zúzódott a szíve, amikor a legfiatalabb Borelli fiú mást vett el. Apám betegsége miatt most azonban haza fog jönni.

– Jövő héten jön. Hiányzik neki Bibiana. Apámnak még nem merte elmondani, de férjhez akar menni.

– Egy amerikaihoz? – kérdez vissza Massimo, miközben a fejét is hátrafordítja.

Jól ismeri az apámat, Luca Saphót. Az öreg átkozódni fog, ha megtudja, hogy a lánya egy amerikai férfit választott magának. Na nem mintha nem ugyanez történt volna, amikor Massimót választotta… Amikor szerelembe estek, a két család még jócskán ellenségeskedett egymással, így az én apám és Massimo apja, az öreg Gilberto Borelli is mindent elkövetett annak érdekében, hogy szétválassza őket, úgy, ahogy a család többi tagja is. Én is. Forrt a vérem annak gondolatától, hogy a húgomhoz ér egy Borelli.

– Állítólag vannak olasz felmenői…

Amikor ezt kinyögöm, mindketten elvigyorodunk.

Amerika. Van olyan ember, akinek nincs más nemzetből való felmenője?

Viviana abbahagyja az evést, Massimo a vállára fekteti, így azonnal büfög egyet. Vagyis hány… Barátom válláról csurogni kezd a visszaöklendezett tej.

– Ugye tudod, hogy lehányt?

Próbálok komoly maradni, de elég nehéz.

Jolanda valószínűleg végig ugrásra készen állt, mert most Massimo mellett terem egy textilpelenkával.

– Jaj, signor. Ezt oda kellett volna teríteni.

Fintorogva bólogat, elveszi a pelenkát, majd amikor a házvezetőnő odébb áll, nekem suttogja:

– Nem mindegy? Most lehányt. Még pár év, és tojik a fejemre. Vissza fogom még sírni ezt az időszakot, amikor végigterített a kibüfögött tej, és nem csapja rám az ajtót.

– Hú de elmélkedő kedvedben vagy!

Visszafekteti Vivianát az ölébe, és láss csodát, nem sír. Még kacarászik is. Ennyi az élet. Egy kis anyatej, és kerek a világ.

LIA DORTELLA

A nap végére pokolian elfáradok. Minden nap végére…

A kesztyűtartóból előhúzom a napszemüvegemet, mert épp az arcomba vágnak a sugarak. Az egyetlen dolog, ami megnyugtat, még ha sokat kell is autókáznom, hogy anya most már jó helyen van. Az otthoni betegápolás nem vált be. Volt egy tündéri gondozónőnk, de anyának sajnos már huszonnégy órás felügyeletre van szüksége.

Túl nagy volt az ára…

Leparkolok a hatalmas kőfal előtt, így árnyékban lesz az autóm. Az ételesdobozzal szállok ki, és elindulok a kapu felé. Autóval tilos behajtani, mert a komplexum szemlélete, hogy a betegeknek három dologra van szükségük: nyugalom, rendszeresség és szeretet. Nem sokan jönnek ide látogatóba, noha telt ház van. Én belehalnék, ha nem találkozhatnék anyával, még akkor is, ha ő sokszor csak maga elé bámulva dudorászik. Olykor azt gondolom, észre sem veszi, hogy ott vagyok, de erre néha rácáfol a csillogó szemével. Rendszerint összefüggéstelenül beszél, de nem bánom, a lényeg, hogy meséljen, mert akkor látom, hogy van még benne élet, és nem csak a gyűlölet meg a bosszúvágy élteti. Az már nagyobb baj, hogy esetenként magamban sem fedezek fel többet, mint a revans utáni sóvárgást. Túl sok rosszat hallottam kislány koromban, túl sok mindent vettek el tőlem, képtelen vagyok túllépni rajta.

– Jó napot, signora!

– Jó napot!

– Menjen nyugodtan.

A kapuőrnek már nem szükséges bemutatkoznom. Két hónapon keresztül mindennap megállított azért, hogy az igazolványomból kijegyzetelje az adataimat, de megtört a jég. Egyszer csak megemelte a kezét, és azt mondta: „Magának már minden adatát fejből tudom. Ritka az ilyen, úgyhogy menjen!” Azóta sosem kéri el az igazolványomat, sőt a másik őr egyenesen a nevemen szólít.

Hűvös levegő kísér a régies épületig. Anyára gondolok, örülnék, ha néha sikerülne ide kicsábítani, de számára az a kis szoba, az ágyával, a biztonságot nyújtó sziget.

A fekete-fehér csempék tisztán csillognak a talpam alatt, minden makulátlanul tiszta. A bútorok nem modernek, de az ellátás tökéletes, jó szakemberek dolgoznak itt, és nyugodt a környezet. A kórház maga műemlék, a háború után a város vezetősége valamelyest felújította, de én, ha ránézek, szinte hallom a fegyverek ropogását. Bármilyen is, ahhoz, hogy ide juthasson az embernek a szerette, éveket kell kilincselni, és hatalmas összegeket kell fizetni. Egyedül nem sikerült volna, és ha arra gondolok, ki segített benne, a gyomrom összeugrik.

Ki vagy te, Lia?

– Oh! Már nagyon várja az édesanyja, Lia! – hallom az ismerős hangot magam mögül.

– Ennek nagyon örülök! – fordulok a gondozónőhöz, aki a kezemben lévő szatyorra bök a szemével.

– A szokásos?

– Nincs mit tenni! Állandóan ezt kéri!

– Persze! Nem is gond! Csak egyen!

Megsimogatja a vállam, majd hosszan kémlel. Gyűlölöm, amikor az emberek méregetnek. Olyan, mintha tudnák, mit követtem el, vagy mit készülök tenni. Sőt, olyan, mintha látnák az egész gyerekkoromat.

– Megyek akkor.

– Rendben.

A tágas folyosóról üvegezett ajtók nyílnak, amelyek a hatalmas belmagasságot némiképp megtörik. Amint belépek az apró szobába, anya rögvest odakapja a fejét. Fülig ér a szám, ennek csupán az az oka, hogy mutat némi aktivitást. Igen, anyánál már az is csoda, ha észreveszi, hogy valaki bejön hozzá. Egy egészen titkos világban él, amelyet csak ő ismer. A múltban. Olykor beköszön a jelennek, de csak azért, hogy megmutassa, nem felejt, és mindenkivel találkozni akar a pokolban.

– Szia, anya!

– Hoztál enni?

– Persze hogy hoztam!

Megölelem, megpuszilom, ő meg sem mozdul. Ezek a legfájdalmasabb pofonok, amelyeket anyától kaphatok. Felnőtt nő vagyok, de annyira örülnék, ha olykor ő is megölelne. De nem tehet róla… Mentálisan sérült, vagyis beteg.

Kibontom a csomagot, elé húzom az asztalt, majd megterítek neki. Azonnal kanalazni kezdi a levest, csöndben ülve figyelem, ahogy szürcsöl. Sosem hagy egy cseppet sem. Ránéz a másik tálra, mire én mondom:

– Ravioli. A szokásos.

Megrázza a fejét, jelzi, hogy az most nem kell, a leves elég volt. Odébb tolja az asztalt, és visszadől az ágyra. Közelebb húzom a széket, miközben megfogom a kezét. Megszoktam, hogy percekig ülünk csöndben, már nem erőszakoskodom. Régebben folyton próbálkoztam, mindenáron társalogni akartam vele, de már nem.

Felém fordul, végignéz rajtam, összeszűkült szemmel kérdezi:

– Dolgoztál?

Egyenruhában vagyok, nem mentem haza átöltözni.

– Igen.

– Vigyázz vele, Lia! Érted?

– Anya!

Megmarkolom a kezét, a számhoz emelem, és megpuszilom. Nem lep meg, a szavai sokszor a saját kis világát mutatják. Sosem érdeklődik hétköznapi dolgokról, csak arról tud beszélni, amit hátrahagyott.

– Te nem ismered őt, lányom! Gonosz! Gyilkos! Szóba sem állhatsz vele! Megértetted?

– Anya, hagyd abba!

Nem akarok erről beszélni! Szeretném, ha egyszer úgy tudnánk társalogni, hogy nem a halál vagy a bűnözők vannak a középpontban. Sokszor azt gondolom, anyát az az egyetlen tény tartja életben, hogy panaszkodhat, és tőlem követelhet.

– Sosem felejtheted el, hogy mi a feladatod!

– Nem feledem!

– Tedd meg, Lia! – Most ő szorítja meg a karomat, ijesztő tekintettel ismételgeti: – Tedd meg! Ne állj vele szóba! Behálóz! Tedd meg! – Már olyan erősen markol, hogy a körmei a húsomba vájnak. – Tedd meg!

– Anya! – Próbálok szabadulni, de anya már följebb ült, és az egész testével fogva tart. Erő az van benne, mindössze az elméje sérült. – Anya, ez már fáj.

– Tedd meg, Lia!

– Megteszem! – üvöltöm torkom szakadtából, mire ő ellöki a karomat. Odapillant, látja, hogy kiserkent a vér. Megtörlöm, és újra a szemébe nézve mondom, immár halkan. – Megteszem.

Bár a véres kezemet nézi, eszében sincs aggódni értem. Anyának már nem is a lánya vagyok, csupán az eszköze. Egy meghosszabbított kéz, egy megtoldott élet, amely elégtételt vesz. Ilyenkor azon gondolkodom, semmiben sem különbözik attól, akit átkoz…

Hogy lehet, hogy amikor az embert a bosszú élteti, kitisztul az elméje, mindent határozottan parancsol, és megtelik élettel? Anya csak vegetál, de ilyenkor lángol a tekintete. Hogy tarthat a gyűlölet ennyire életben egy embert?

Újra a kezemre néz, majd a fogai közé szorult ételt kezdi piszkálni. Még mindig vérzik a karom, újra letörlöm. Kislányként anya volt a támaszom. Szerető szülő volt, óvott mindentől, és bármi történt is, hozzá bizalommal fordulhattam. Ha kislányként fájdalom ért, ő szorosan az ölébe vont, ringatott, mosta a sebemet, és a homlokomat csókolgatta. Elfelejtheti egy nő, hogy anya? Ugye nem?

Megteszem.

Megteszem, mert elvették mindenemet, legfőképp a családomat. Amikor anya így taszít el magától, igenis üvölt bennem a hang: „Megteszem!”

3. FEJEZET

UMBERTO SAPHO

Kibírtuk a napot! Megcsináltuk. Nem volt sírás, etettünk, dajkáltunk, pelenkáztunk, sétáltunk…

Supermanek vagyunk!

Mindent egybevetve, elismerem, fárasztó nap volt a mai.

Felpolcolom a lábam, nem szűnik a vigyor az arcomról. Kár, hogy ennek a Vivianának nem én lettem a keresztapja. Életrevaló lesz ez is! Ahogy rám nézett…

Szép dolog a család!

Csörög a mobilom, fölveszem, anyám az.

– Anya?

– Gyere ide, Umberto! Eljött az idő.

Hát itt van!

Bekopogott apám házába, a szobájának ajtaján. Odaállt az ágyához, és vinni készül. A kérdés, hogy én leszek-e a gyorsabb, vagy ő. A halál vagy én?

Semmit sem mondok, leteszem a telefont, belebújok a cipőmbe, és megfontolt léptekkel megyek a kocsimhoz. Ez nem jelenti azt, hogy nyugodt is vagyok. Remeg minden porcikám, tudatosul bennem, hogy most látom utoljára az apámat. Most még van lehetőségem ígéretet tenni, kimondani, amit eddig nem mondtam.

Nem tudom, miért, de írok egy üzenetet Massimónak:

„Szükségem van rád, Borellik oroszlánja! Gyenge vagyok. Apám házához gyere!”

Ahogy elküldöm, már folynak is a könnyeim.

Nem lehetsz gyenge, Umberto! Tudtad, hogy ez lesz. Fel vagy rá készülve!

Az éjszaka fényei cikáznak a városon és a tengeren. A sötét olykor átveszi az uralmat, majd kilök a fényszórók közé.

Apám háza előtt jó pár autó parkol. Massimo… Igen! Az övé is ott áll. Nem számítottam rá, mert nem válaszolt az üzenetre, hívni meg nem akartam. Tiszteletben tartom, hogy családja van. Az autójának dőlve áll. Amikor kiszállok, akkor hajt be az udvarra Gilberto Borelli. Csupa olyan ember, akiket hét-nyolc éve még holtan akartam látni. Most pedig, ahogy rájuk nézek, már remeg a szám, nem bírom kontrollálni az arcom… Sírok.

Az egykor rivális család két legfőbb képviselője itt van, és a jelenlétük több mint támogatás. Az öreg Borelli egyrészt apámnak fejezi ki tiszteletét, másrészt feltétel nélkül fogadja el, hogy a mai naptól kizárólag én irányítom a Sapho családot. Massimo sosem fog így magára maradni. Fiútestvérei vannak, nem is kevés. Nekem csak egy húgom van, Agnese, aki éppen ezért lett keményebben nevelve, mint kellett volna.

Massimóhoz lépek, magához húz, mire zokogni kezdek. Ígérem az égnek, hogy anyám és apám előtt erős leszek, de Massimo más. Massimo előtt elcsúszhatok. Az elmúlt évek majdhogynem a testvéremmé tették.

– Egyedül maradok…

– Mi melletted leszünk.

– Kitől fogok ezentúl tanácsot kérni?

Elnéz mellettem, látom az arcán, hogy a közeledő apját figyeli. Talán azon gondolkodik, ő hogyan viselkedne, mit tenne, ha elveszítené azt az embert, aki egész életében a keménységet diktálta belé, aki azzá tette, aki.

Rám néz, megpaskolja az arcomat, miközben suttogva mondja.

– Sajnálom. De még él. Mondj el neki mindent, adj ki magadból mindent! Legyél a fia még pár percig. Aztán úgyis az lesz, amit mondasz: egyedül maradsz. Veled leszünk, és itt a családod, de egyedül leszel.

Keserűen felnevetek.

– Tudod, Massimo, mindig is azt bírtam benned, hogy őszinte vagy. A szavaiddal kaszabolsz magad körül, de igaz ember vagy.

Valóban így van. Amikor az ellenségem volt, akkor is tiszteltem őt, és titkon felnéztem rá. Tudom, hogy ő is rám. Kölcsönös tisztelet volt a mienk, amelyet nem vertünk nagydobra, mert a tisztelet mellett a viszálykodás többet nyomott a latban. Gyűlöltem őt. Gyerekkoromtól! Amióta az eszemet tudtam. Amióta életemben először hallottam a Borelli nevet. Borellik, akik az enyéim vérét ontották, és mi, Saphók az övékét.

Évtizedekre nyúlik vissza. Massimo apai nagyapját az én apai nagyapám ölette meg, de nem onnan indult a vendetta. Már nem is tudjuk visszavezetni a valódi okokra… Éveken át tartó vagdalkozás, bosszúk, erőfitogtatás volt közöttünk, és még a capo sem volt elég erős ahhoz, hogy lezárja a két család közötti viszályt. Vért akartunk! Saphók a Borellikét, Borellik a Saphókét. Ontottuk is.

– Bemegyek veled.

Nincs ember, akinek engedném, hogy mellettem álljon, amikor apámtól búcsút veszek, de neki hagyni fogom. Még anyámat sem tűrném meg magam mellett. Senki nem láthatja az erőtlen Umberto Saphót, egyedül Massimo, mert már én is láttam a gyenge Borellit.

– Gyere!

Eltolom magamtól, és mielőtt Gilberto, Massimo apja, hozzánk érne, a bejárat felé veszem az irányt. Sokan közelítenek, de mindenkit hárítok, miközben érzem, Massimo szorosan a nyomomban lépked. Anyám sírva nyújtja a karját, de elfordulok. Fáj a látványa, nem akarom, hogy engem is elgyengítsen. A csodás barna haja most csak úgy lóg a semmibe, smink nincs az arcán, a szeme alatt hatalmas vörös karika éktelenkedik. Az elegáns kosztümje meg van tekeredve és csapzottan áll rajta.

Az orvos a bejárat előtt szobroz, ha megállnék, talán mondana valamit. Nem állok meg. Belépek az ajtón. Belépek azon az ajtón, amelyen már úgy fogok kijönni, hogy nincs apám. De végig mellettem lesz a Borellik oroszlánja, ami most erőt ad. Massimo becsukja mögöttem az ajtót, én meg odalépek a halál mellé az ágyhoz.

Mio padre… Addio!

LIA DORTELLA

Későn érek haza, a sikátor szélénél parkolok le, és onnan begyalogolok. Megjártam az őrsöt, aláírtam pár papírt, és bejegyeztem, hogy a szolgálati autóval megyek haza. Elég sok előnye van annak, ha az ember magas beosztásban dolgozik.

A szűk helyen a szemben lévő kapu résnyire van nyitva, fekete bozontos haj kukucskál kifelé. Odasettenkedem, és meglököm a súlyos, vaskos fát. Nagyot nyikordul, Daniele meg előugrik. Aranyos kis srác, sokszor próbálok vele beszélgetni, mert ha valaki nem nyújt neki segítő kezet, félő, hogy a szakadék szélére ér. Tizennégy éves, már az iskolából is kimaradozik. Az apja börtönben van, az anyja egyedül neveli.

– Te mit kukucskálsz itt, Daniele?

– Nem mindegy?

– Hé! Vigyázz a szádra!

Megvonja a vállát, és vigyorogni kezd.

– Van nálad csoki?

– Most nincs. De holnap hozok neked, jó? – Ismét megvonja a vállát, mire felnevetek. Megakad a szemem a cipőjén, márkás darab és új. – Hol szereztél te ilyen csúcs cipőt?

– Megdolgoztam érte! – Már-már felháborodottan csattan vissza.

A szememben ez a legrosszabb válasz. Daniele nem jó gyerek, és nem nehéz belerángatni a rosszba.

– Ugye nem keveredtél bele semmibe?

– Majd pont neked mondom el!

Tudja, hogy valami rendőrféle vagyok, hiszen nap mint nap lát egyenruhában, ezért ez a szemtelen visszaszólás is egyfajta válasz. Mindig is úgy gondoltam, hogy az ember egy úttal, egy bizonyos vérmérséklettel, láthatatlan céllal jön a világra, és mindezt a szülei megpróbálhatják befolyásolni, de az út és a cél mindig a sajátja marad, a természete meg nem kívánságműsor. Gyakornok koromban első látásra felismertem, melyik az az ember, akit ki lehet szedni a bűnből, a mocsokból, mert csak véletlenül csúszott bele, tehát nem az az útja. Danielében sajnos azt ismerem föl, hogy a jóisten sem tudja megmenteni. Nem hibás, hiszen rossz körülmények közt él, és a példa sem tökéletes…

Egy pillanatra behunyom a szemem, elszégyellem magam.

Hazugság! Igenis, sikerülhet!

Harcolni kell, újratölteni, ismét harcolni, új utat építeni, és új célt kitűzni.

– Anyád nagyon szomorú lenne, ha butaságot csinálnál! Csak te vagy neki!

– Nem tettem én semmit!

– Pedig az ott a lábadon sokba kerül.

– Kaptam. Nem vettem.

– Akkor is sokba kerül.

Elnéz mellettem, mintha azon elmélkedne, mennyi az a sok. Hány napot pihenhetne az anyja, ha ez a cipő készpénzre lenne váltható? Szegény asszony, Sofia, a piacon végez kisegítő munkát. Egy időben próbálkozott azzal, hogy saját standja legyen, de aztán nem sikerült. Alább adta, azért kapja a pénzt, hogy a halasok után takarít, sikál, készíti a terepet a másnapi nyitásra. Kemény és büdös munka.

Próbálok kedvesebb hangnemre váltani:

– Voltál iskolában?

– Majd megyek!

– Daniele! Az ég szerelmére, még csak most kezdődött el az iskola, és te már az első napokban hiányzol? Szedd már össze magad! Hát milyen férfi lesz belőled?

A szemét forgatja, egy ideig biztos vagyok benne, hogy nem mer visszaszólni, de aztán magából kikelve, sőt, a fakapu takarásából teljes testével kilépve mondja a magáét.

– Kemény! Igenis kemény férfi leszek! Mindenem meglesz! Nem fog nekem senki sem parancsolni! Teszek az iskolára!

Milyen különös ez az egész. Van, aki menekül a bűntől, van, aki kapaszkodót lát benne.

– Anyád is azért dolgozik, hogy amit tud, megadja neked.

A cipőjére sandítok, szavak nélkül is jelezni akarom neki, hogy bár azt a márkás lábbelit nem az anyjának köszönheti, de nem is ott kezdődnek a dolgok.

– Sokat ér vele – suttogja.

Amint kimondja, már bele is pirul. Én is szégyellem magam. Kegyetlen ez az élet. Egy nő, aki beleszakad, annyit dolgozik, és akit még a saját gyereke is lenéz. Gyermeki lelke mérlegre teszi a rosszat és a jót, és nem jó irányba billen a súly. Lehet őt okolni?

– Apád sorsára akarsz jutni?

– Ő legalább megpróbálta! – üvölt vissza újra magából kikelve.

Nem tudom… Tényleg, már fogalmam sincs, mi a próba, és mi számít sikernek.

– Szerintem meg az anyád próbálta meg! Tudod, Daniele, szerintem az anyád az, aki próbálkozik. Az apád feladta. És ez nagy különbség.

A gyomrom megremeg, a már férfiasodni kezdett arcába, sötét szemébe merülve az fogalmazódik meg bennem, hogy a férfiak mind gyengék. Rengeteget ismerek, akiről ez a véleményem. Persze vannak olyanok is, akik kemények, öntörvényűek, uralkodnak, de azt is gyengeségnek vélem. Családokat hagynak hátra, a gyermekük érdekei elé helyezik saját magukat. Kevés férfi van, akiben nem csalódtam.

– Én anyán akarok segíteni!

Újra ez a gyengeség! Újra ez az önzés. Dehogy akar az anyjának könnyebbséget. Az ott kezdődik a lábán, és ezért még nem is okolható. Tinédzser, érzékeny lélekkel, hiszékenységgel, reményekkel. Nem is szabad elvenni ezt tőle.

– Segíts neki úgy, hogy jó vagy. Járj iskolába! Tanulj! Meglátod, viheted valamire…

Elakad a szavam, mert azzal a bizonyos tökéletes lábbelijével belerúg a kapuba. Arcán a méreg és a csalódottság egyvelege tombol, akkor ilyen az ember, ha tisztában van vele, hogy igaza van a másiknak, csak éppen képtelen elviselni.

– Nekem te ne mondd meg! Érted? Azért, mert rendőr vagy? Mi közöd hozzá? Mit tudsz te?

Többet, mint hinnéd!

{1} Szicíliai közmondás, jelentése: „Mindenki a mennybe akar menni; a vágy ott van, de a hatalom nem.”