A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kendall Ryan: Unravel Me, 2012

Fordította

MEDGYESI CSILLA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szeress és hazudj, 2018

Szeress és akarj, 2019

Szerelem első érintésre, 2019

Szeretni mindenáron, 2019

Az éjszaka ura, 2019

Copyright © 2012 Unravel Me by Kendall Ryan.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Medgyesi Csilla

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-79-8

ELSŐ FEJEZET

Hallgattam, ahogy legjobb barátnőm, Liz monoton hangon beszámolt kudarcba fulladt legújabb kalandjáról és a pasas szánalmas viselkedéséről. – Végeztem a férfiakkal! – jelentette ki a telefonban.

Torkomon akadt a tejeskávé, és kis híján a számítógép monitorjára köptem a langyos folyadékot. – Hát persze, Liz. – A barátnőm még mindig nem értette meg, hogy nem végződhet valódi kapcsolatként, ha valakit hajnal kettőkor hazacipel magához egy bárból. Nem voltam hajlandó arra pocsékolni az időmet, hogy ezredszerre is elmagyarázzam ezt neki. Liz maga volt az ellentmondás. Annak ellenére, hogy végzős egyetemi hallgató volt, a szociális életét egy valóságshow hősnője is megirigyelhette volna.

– Azt fogom csinálni, amit te. Az elemmel működő szeretők még soha nem hagytak cserben, igaz, Ashlyn? – kuncogott.

Nagy nehezen lenyeltem a számban lévő korty kávét. Kedves. Jó tudni, hogy Liz valójában mit is gondolt rólam. – Majd vigyázok, hogy bevásároljak az Energizer részvényeiből – ugrattam.

Ha engem kérdeznek, Liz libidója nem volt teljesen átlagos. Engem kielégített, hogy egyik gagyi előadást szenvedem végig a másik után az egyetemen, és közben néha elővettem a vibrátoromat…

Egy új e-mail érkezése elterelte a figyelmemet. Clancy professzortól jött, Lehetséges disszertációtéma? tárgymegjelöléssel.

Elhúztam a fülemtől a telefont, hogy ne halljam Liz szónoklatát, és elolvassam a hivatalosan megfogalmazott üzenetet. Már a tudatába is beleborzongtam, hogy egy vibrátorokról folytatott beszélgetést szakított félbe. Az volt az egészben a legszomorúbb, hogy Liznek igaza volt. Két éve nem volt már valódi akcióban részem. Egyszerűen nem volt időm kapcsolatokra, az alkalmi szex pedig soha nem érdekelt. Kötődnöm kellett valakihez, mielőtt levetkőztem előtte, és megosztottam vele a testemet.

– Mennem kell, Liz. Majd este felhívlak. – Választ sem várva bontottam a vonalat, de még hallottam Liz felcsendülő nevetését.

Lecsuktam a laptopomat, és bepötyögtem Clancy professzor egyetemi számát, mert mindenki tudta róla, hogy az egész életét odabenn tölti. A professzor valóságos legenda volt az egyetemen és a tudományos körökben, szerencsésnek mondhattam magam, hogy ő lett a konzulensem. A harmadik csengésre felvette.

– Érdekes hívást kaptam dr. Andrewstól – közölte. Mindig így kezdődtek vele a telefonbeszélgetések – semmi helló, hogy van –, egyenesen bele a közepébe. – Van egy betege, aki a maga amnéziáról szóló szakdolgozatának tesztalanya lehetne.

Sokat töprengtünk azon, milyen témát válasszak a disszertációmhoz, hogy ösztöndíjat is nyerjek vele, és egyúttal publikálhassam is a szakterületemen, ami a behaviorista pszichológia volt. Kislány korom óta megigézett az amnézia témája. Néha fantáziáltam is arról, milyen lenne amnéziásnak lenni, elfelejteni a gyerekkorom összes fájdalmát.

Clancy professzor még mindig beszélt a telefonban, és én figyelmesen hallgattam, ahogy elmesélte, hogy pár napja bevittek egy férfit a Northwestern Memorial Kórházba, akinek semmiféle emléke nem volt…

– Maga egy zseni, Clancy professzor. Ez tökéletes! – Tudtam, hogy ezt a megbízást az isten is nekem szánta. Már szinte láttam magam előtt a nevemet egy amnéziáról szóló tanulmány címe fölött egy orvosi szaklapban. Ha ez nem bizonyítja majd, hogy lettem valaki, akkor semmi.

– Van azonban egy bökkenő.

– Mi lenne az?

– Gyilkosság miatt van őrizetben az illető, aminek az elkövetésére sem emlékszik.

Piszkálni kezdtem a körmömet, és vártam, hogy folytassa.

– Egy gyilkosság helyszínén vették őrizetbe, egy férfi fölött állt, akit olyan borzalmasan összevertek, hogy csak a fogai alapján lehetett azonosítani.

Önkéntelenül is megborzongtam. – Jézusom.

– Igen… Lehet, hogy át kellene ezt gondolnia, Ash.

– Nem. Vele akarok dolgozni.

– Sejtettem, hogy ezt fogja mondani. Csak figyelmeztetni akartam, és biztos lenni benne, hogy megértette, mit vállal ezzel.

– Megértettem. Köszönöm, professzor úr. Kiderítettek már róla valamit? – kérdeztem, mert szerettem volna megtudni mindent, amit csak lehet.

– Semmire sem emlékszik az életéből. Még a nevére sem.

– Ez ígéretesnek hangzik. – Sokat beszéltünk az amnézia hatásainak és pszichológiai következményeinek a kutatásáról, de nehéz volt tesztalanyokat találni hozzá. Valami újat és áttörést jelentőt akartam alkotni, nem csupán felöklendezni a régi szaklapokban már megjelent cikkeket.

– Megbeszéltem egy találkozót dr. Andrewszal, aki a kezelőorvosa. Ráér holnap reggel?

– Természetesen. – Ha lettek volna is terveim, elhalasztottam volna bármit, hogy találkozzam az amnéziás alanyommal. Remegni kezdett a gyomrom az izgalomtól.

Átnéztem az anyagot, amelyet Clancy átküldött e-mailben, és felkészítettem magam az első találkozásomra John Doe-val, az ismeretlen személyazonosságú férfival.

Letettem a poharamat a mosdó szélére, és beletúrtam a hajamba. Mindennapos kihívást jelentett számomra megregulázni hosszú, rakoncátlan tincseimet. Általában inkább lófarokba kötöttem a hajamat, de ma profinak akartam látszani, ezért lesimítottam, ahogy csak tudtam, és a fülem mögé tűrtem.

Egy kis krémmel bekentem az arcomat, és magamban végigfutottam az információkon, melyeket Clancy professzor átküldött. Az alany a húszas évei vége felé járó fehér férfi, 185 centi magas, 87 kiló, és ami a legfigyelemreméltóbb, hogy semmiféle emléke nem volt. Teljes amnéziában szenvedett. Az akta szerint érzelmi problémákkal küzdött, ami feltételezésem szerint trauma következménye lehetett. Az intelligenciája átlagon felüli volt, tisztán, érthetően fejezte ki magát, de visszahúzódó, és nem akart együttműködni. Nem voltak rajta anyajegyek, jó egészségnek örvendett, két tetoválása volt, és körülmetélték. A magánéletébe való beavatkozásnak éreztem, hogy ilyen sokat tudtam meg róla, de felvillanyozott a lehetőség, hogy megismerhetem.

Túl ideges voltam ahhoz, hogy egyek, így aztán a korábban elkészített pirítós hidegen feküdt a laptopom mellett. Belehajítottam a szemetesbe, felkaptam a kinyomtatott anyagot, aztán kisiettem az ajtón. Hasznát is vehetem az álmatlanságnak, és bemehetek a megbeszélt idő előtt a kórházba.

Végigsétáltam tizenkét háztömböt a Northwestern Memorialig a Huron Streeten. Miután tavaly ideköltöztem Michiganből, hogy Clancy professzornál tanuljak, eladtam az autómat, mert nem engedhettem meg magamnak a Chicago belvárosában kivetett őrületes parkolási díjakat. Volt lábam, hogy sétáljak, de bármikor használhattam a magasvasutat is, ha úgy hozta a szükség.

Odaérve felmentem lifttel a második emeletre. A lábam fáradt volt ahhoz, hogy felgyalogoljak a lépcsőn a hajnali majdnem tíz kilométeres futás és a kórházba vezető húszperces séta után. Ráadásul így arra is jutott egy kis időm, hogy összeszedjem a gondolataimat, mielőtt találkozom dr. Andrewszal. Megigazítottam a vállamon a laptoptáska szíját, és kisimítottam a hajamat a nyakamból, hogy kissé lehűljek. Az ajtó hangos pittyegéssel feltárult, és követtem a nyilakat a regisztrációs pulthoz. A recepciós egy tárgyalóteremhez irányított, hogy ott várjak dr. Andrewsra.

Leültem, kivettem a táskámból a dossziét, és szépen szabályosan elrendeztem magam előtt az asztalon a papírlapokat. Az orvos valószínűleg el volt foglalva, és így alighanem várnom kellett egy ideig. Akár elfoglaltak az orvosok, akár csak megjátsszák, hogy felsőbbrendűnek tűnjenek, valahogy mindig várni kellett rájuk.

Lassan hozzá kellett szoknom a gondolathoz, hogy úgy egy év múlva az én nevem előtt is szerepel majd a doktori cím. Természetesen nagy különbség van az orvosi és a pszichológiai doktori cím között. De én soha nem akartam orvos lenni. Vér és testnedvek? Brr, kösz, nem. Már a gondolattól is megborzongtam. Nem, én egyszerűen csak élveztem a tudományokat és a tanulást. Nem is izgatott igazán, hogy megszerezzem a doktorit, de annyira élveztem az alapképzést, hogy folytattam a tanulást, elvégeztem a szociológia szakot és a mesterképzést pszichológiából. Aztán, mivel nem voltam kész arra, hogy bármi mást csináljak, jelentkeztem doktori képzésre, most pedig itt voltam.

Lesimítottam a papírlapok szélét, hogy újra átnézzem az anyagot – bár már szinte kívülről fújtam az egészet –, amikor feltárult az ajtó. Talpra ugrottam, és kezet nyújtottam dr. Andrewsnak. Fehér köpenyt viselt, és őszülő halántékával pontosan úgy nézett ki, ahogy egy orvost elképzel az ember.

– Miss Drake? – Kétszer megrázta a kezemet.

– Igen, kérem, szólítson Ashlynnek.

Váltottunk pár szót semmiségekről és a Clancy professzorról szóló történetekről, akit dr. Andrews egészen jól ismert még a Loyolán töltött egyetemi éveiből, aztán az orvos levette a szemüvegét, és megdörzsölte a halántékát.

– Ha jól tudom, az amnézia pszichológiai hátterét tanulmányozza, és az egyik páciensünkkel szeretne foglalkozni.

– Igen, így van. A célom, hogy a tavaszi félévre kidolgozzak egy teljes disszertációtervezetet, és szeretnék minden információt összegyűjteni hozzá, interjúk és…

– Lassítson! Kétlem, hogy Bob – elnézést, Clancy professzor – elmagyarázta volna magának, mi a helyzet. Hisz alig bírta magában tartani az izgatottságát tegnap este, amikor telefonon beszéltünk, de figyelmeztetem, egy nagyon beteg fiatalemberről van szó. Azt tanácsolom, hogy ne válassza őt a projektje alanyának. A páciens veszélyes, kiszámíthatatlan, legjobb őt a szakemberekre hagyni.

Leereszkedő megjegyzése hideg zuhanyként ért. Egész életemben olyan emberekkel hadakoztam, akik alábecsültek. Az olyanok, mint én, akik Detroitban nőttek fel egy alkoholista munkásember mellett, nem lettek doktorok huszonöt éves korukra. Pontosan ez a felfogás hajtott előre – bebizonyítani, hogy mindenki tévedett.

– Minden tiszteletem az öné, dr. Andrews, de doktorandusz hallgató vagyok, nem pedig egy középiskolás, aki olvasónaplót ír. Elítéltekkel is készítettem már interjút. – Azt nem kellett tudnia, hogy egy egyetemi projekt számára, és csak e-mailen keresztül. – Tudom, mit csinálok.

Az orvos lehorgasztotta a fejét, mert rádöbbent, hogy megsértett. Amikor ismét felnézett, tiszta volt a szeme, és lágyabb az arckifejezése. – Figyeljen, Bob nagyon elismerően beszélt magáról és a munkájáról, és szeretnék segíteni, csak azt nem tanácsolom, hogy ezt az alanyt tanulmányozza.

– Tudom, hogy gyilkosság miatt vették őrizetbe, de ez nem riaszt el. Meg tudom magamat védeni, doktor úr. Látni akarom őt.

– Rendben van – bólintott. – Nem gondoltam, hogy sikerül eltántorítanom, de meg kellett próbálnom. Bob is nemet mondott volna – tette hozzá kényszeredett mosollyal.

Clancy professzor volt a legelkötelezettebb tanárom. A munka töltötte ki az egész életét. Nagyon tiszteltem őt ezért.

– Itt vannak a feljegyzések, szerepel benne minden, ami azóta történt, amióta behozták. – Dr. Andrews átnyújtott egy vastag dossziét. – Most nyugodt, de voltak vele problémáink.

– Problémák? – pillantottam fel a dossziéból.

– Három napja szállították át a megyei kórházból. Az első itt töltött reggelén megtámadott egy ápolót, aki injekciót próbált beadni neki.

– Mi provokálta ki a támadást?

– Kiabált, tudni akarta, hogy miért tartjuk itt, hogy kicsoda ő, és mit tudunk róla. Abszolút semmi emléke nincs a gyilkosságról. Teljesen összetört, amikor bejöttek a rendőrök, hogy kihallgassák, és megmutatták neki a helyszíneléskor készült fényképeket. Utána két napig nem beszélt velünk. Egyszerűen magába zuhant. – Andrews megcsóválta a fejét, mintha nem tudta volna elhinni, hogy ennek az embernek ilyen problémát okozhat alkalmazkodni az új valósághoz. – A fickó, akit megtámadott, kétszer nagyobb volt nála. A megfigyeltünknek nyolc öltéssel kellett összevarrni az arcát.

Nagyot nyeltem, hogy eltűnjön a gombóc a torkomból.

– Van benne némi felhalmozódott düh és agresszió. Vegye ezt figyelmeztetésnek, amikor majd egy szobában lesz vele, de valahogy kétlem, hogy törődni fog a tanácsommal. – Rám mosolygott, de látszott rajta, hogy komolyan aggódik.

– Vigyem hozzá. – Nyugodtnak tűnt a hangom, bár megrázott a helyzet. Emlékeztettem magam, hogy ha bármi történik is, legalább egy kórházban vagyok, de a gondolat nem töltött el megnyugvással.

Dr. Andrews kinyitotta az ajtót, én pedig összeszedtem a papírjaimat. – Most pihen, de mivel maga pontosan ugyanolyan makacs, mint Bob, ezért beviszem hozzá. Fogalmam sincs, hogy hajlandó lesz-e együttműködni magával, mivel értem nem igazán rajong.

Elértünk a 304-es szobához, amelyet egy egyenruhás rendőr őrzött. Mielőtt beléptünk volna a kórterembe, megtorpantam, és szembefordultam dr. Andrewszal. – Bocsásson meg, doktor úr, de inkább egyedül mennék be. – Fogalmam sincs, honnan jött ez az ötlet, de valahogy úgy éreztem, a páciens sokkal inkább hajlandó lesz együttműködni velem, ha nem dr. Andrewszal érkezem, mivel nem kedvelte őt különösebben.

Dr. Andrews figyelmesen nézett egy ideig, összeráncolta a homlokát. Elég idős volt ahhoz, hogy az apám lehetett volna, és láttam rajta, hogy őszinte az aggodalma.

– Nem lesz semmi bajom. – A karjára tettem a kezemet.

Vonakodva bólintott, és intett az őrnek, hogy nyissa ki nekem az ajtót.

Beléptem a hűvös, gyéren megvilágított kórterembe. Egyenesen szemben velem egy férfi aludt a keskeny ágyon, meztelenül, csupán egy fehér lepedő takarta deréktól lefelé. Erekciója volt álmában; merev farka a hasán feküdt, és megemelte a takarót. Ettől eltekintve békésnek látszott.

Közelebb léptem, jobban meg akartam nézni őt magamnak. Feltűnően jóképű volt a kócos barna hajával, finoman kidolgozott állával, telt ajkával és izmos testével. Magas, karcsú, szálkás – nem volt tele vaskos izomkötegekkel. A szempillái megrezdültek, és halkan felnyögött.

Úgy éreztem, megsértettem a magánszféráját azzal, hogy ott álltam és bámultam őt. Az idegességtől összerándult a gyomrom, mintha rosszaságon kaptak volna. Még így, a kórházi ágyon fekve is pózolhatott volna egy parfümreklámban. Az őrültség illata. Összeszorítottam az ajkaimat, hogy ne mosolyogjak, de a gondolat segített oldani a helyzetet.

Néztem, ahogy alszik – ez az élő, lélegző, vonzó ember, aki olyan hihetetlenül férfias volt. Ez a kapcsolat vele teljesen más tapasztalat volt, mint amikor az étkezőasztalon olvastam a dossziéját. Ez az ember valakinek a fia volt. A barátja. A szeretője. Keresték vajon? Clancy professzortól tudtam, hogy egyetlen eltűnt személyről sem érkezett bejelentés, akinek a személyleírása megegyezett volna az övével. Bárki volt is korábban, az nyomtalanul eltűnt.

Valami belehasított a szívembe. Senki sem jelentette be az eltűnését? Ki ez az ember? És vajon mi blokkolhatta teljesen a memóriáját?

Észrevettem az egyiket a két tetoválás közül, amelyikről említést tettek a dossziéjában. A bicepsze belső oldalára a Logan név volt rávarrva dőlt betűkkel. Az agyam azonnal pörögni kezdett, hogy ki lehet ez a Logan. Logan talán a fivére vagy egy barátja, de komolyan, ki tetováltatja egy barátja nevét a testére? Lehet, hogy meleg, és Logan a szeretője neve. Elvetettem az ötletet, mert semmiféle valóságalapja nem volt.

A fizikai sérülései nagyjából begyógyultak. Csak az agyrázkódás maradt meg, valamint egy alig látható heg az álla alatt.

Kinyílt mögöttem az ajtó, és megfordultam, hogy leszidjam dr. Andrewst, amiért nem hagy békén. De egy ápoló állt az ajtóban kék műtősruhában, a kezében egy tálcával, rajta egy kancsó vízzel. A szememet forgattam. Az orvos küldte ide ezt a szegény fickót, hogy ellenőrizzen, ebben biztos voltam. Az ápoló letette a tálcát az éjjeliszekrényre, és megfordult, hogy távozzon. Az ágyon fekvő férfi felemelte a fejét, hogy megnézze, mi történik körülötte. Talán nem érdekelte, hogy mi történik – vagy lehet, hogy el volt kábítva, nem tudom –, de a feje ismét lehanyatlott, és az oldalára fordult, a mellére szorította összebilincselt kezeit. Megfeszítette a csuklóit a fémbéklyók alatt.

Az ápoló a páciensről visszanézett rám, én pedig odabiccentettem neki, jelezve, hogy jól vagyok, és nyugodtan távozhat, bár vadul zakatolt a szívem, és egyáltalán nem éreztem magam nyugodtnak.

Amikor beléptem a kórterembe, nem is vettem azonnal észre, hogy megbilincselték, mert a lepedő eltakarta a kezét.

– Várjon!

Az ápoló megtorpant az ajtónál, és felém fordult.

– Vegye le róla a bilincset!

Az ágyban fekvő férfi végre kinyitotta a szemét, és egyenesen rám nézett. Nem hittem volna, hogy létezik ilyen ragyogó árnyalata a mogyoróbarnának, amíg bele nem nézett a szemembe. Elpirultam attól, hogy nyilvánvalóan rám irányította a figyelmét, annak ellenére, hogy az ápoló is ott volt a közelben.

Nem tűnt helyesnek, hogy ismeretlen John Doe-ként hivatkoztunk rá.{1} Nem tudom, miért, de a karjára tetovált név miatt Loganként kezdtem magamban hívni.

– Kisasszony, azt nem tehetem – közölte az ápoló, visszaterelve magára a figyelmemet.

– Magánál vannak a kulcsok? – kérdeztem.

– Nos, igen – ismerte be.

– Akkor megteheti. És most nyissa ki a bilincset!

Az ápoló megcsóválta a fejét, mintha csak most döbbent volna rá, hogy nem egy, hanem két őrülttel van összezárva egy szobában. – Múltkor csúnyán felhasította Terry arcát, és maga túlságosan csinos, ne akarja, hogy levegyem róla a bilincset.

Logan felé fordultam. – Nem fog bántani, ugye?

A férfi megrázta a fejét.

– Látja, minden rendben. Most pedig oldozza el őt!

Az apám a hadseregben szolgált, és megtanított rá, hogyan üssek meg valakit. Ritkán sikerült bárkinek is megfélemlítenie, még akkor se nagyon, amikor a város zűrösebb részeiben jártam, így most sem állt szándékomban meghátrálni. Képes voltam megvédeni magamat, ráadásul nem hittem, hogy ez a férfi bántani akarna. Volt benne valami, amitől az érzéseim azt súgták, hogy biztonságban vagyok vele. Bár már döntöttem, de közben azt is tudtam, hogy nem volt logikus, amit csináltam. Alig voltam magasabb 152 centinél, így a páciens majdnem egy fejjel magasodott fölém, és az izmos karjai alapján ítélve képes volt elbírni bárkivel.

Az ápoló az ajtó felé pillantott, mintha azon tűnődött volna, hogy menjen-e, és megbeszélje-e dr. Andrewszal a kérésemet, vagy tegye, amit mondtam, és eltűnjön a kórteremből, amilyen gyorsan csak lehet.

Már éppen újra megkértem volna, de ekkor elővett egy kulcscsomót a zsebéből, és gyorsan kinyitotta a bilincset, aztán kicsoszogott a szobából.

Logan felült az ágyban, és megdörzsölte a csuklóját. – Kösz – krákogta mély, alvástól reszelős hangon.

– Szívesen.

Közelebb léptem, mire felhúzta a derekán a lepedőt, eltakarva a hasán hosszában végigfutó puha szőrcsíkot. Megbabonázva figyeltem őt.

Magam is megdöbbentem a reakciómon. Tényleg ennyire ki voltam éhezve a férfiak figyelmére, hogy vonzott egy jóképű rab? A francba, lehet, hogy Liz barátnőmnek igaza van – valóban többet kellett volna kimozdulnom otthonról, és szexelni ahelyett, hogy kizárólag a vibrátoromra hagyatkozom.

Biztos, hogy nem volt szakszerű a viselkedésem. Meg kellett szólalnom, elmagyarázni, hogy ki vagyok, miért vagyok itt, ahogyan már számtalanszor megtettem a többi vizsgálat során, amelyekben részt vettem. Azokat természetesen mindig Clancy professzor vezette, és én csak követtem az iránymutatásait, könnyedén elmagyaráztam, hogy Ashlyn Drake vagyok, viselkedéspszichológiával foglalkozó doktorandusz, és szeretnék feltenni pár kérdést. De a szám most nem volt hajlandó megformálni a szavakat, csak álltam ott, és bámultam őt.

Látszott rajta, hogy a nyelve hegyén van a kérdés, de végül ő is néma maradt, hosszú percekig csak nézett rám. – Te… te ismersz engem? – kérdezte végül. Lágy volt a hangja, kíváncsi, és azonnal ellazultam a hallatán.

Beletelt egy percbe, mire felfogtam a kérdése jelentőségét. Azt hitte, hogy látogatóba jöttem hozzá. Volt valami ártatlan és szomorú a szemében. Mintha tele lett volna reménnyel és csodálkozással, ahogyan rám nézett. Azt hihette talán, hogy a barátnője vagyok? A barátja? – Nem – válaszoltam.

Elborult az arca, és ismét dörzsölni kezdte a csuklóját.

Felé léptem, az éjjeliszekrényéhez, ahová az ápoló letette a kancsó vizet. Felvettem a műanyag poharat, és teletöltöttem.

Odanyújtottam neki, de nem vette el azonnal. Mozdulatlanul ült, egy hosszú pillanatig még a szemembe nézett, és csak utána nyúlt a pohár után. Az ujjai az enyémhez értek. Megdöbbentett kezének melegsége és keménysége.

Ivott egy kortyot anélkül, hogy levette volna rólam a szemét. – Miért van itt, és miért bánik velem emberségesen? Azt mondják, hogy veszélyes vagyok, hogy megöltem egy embert.

Mély levegőt vettem, hogy én is összeszedjem magam. – A doktori disszertációmra készülök, és az amnéziát kutatom.

– Azért van itt, hogy tanulmányozzon engem – állapította meg. Nem kérdés volt, és ismét a szemembe nézett, hogy ellent merek-e mondani neki.

{1} Az amerikai kultúrában a John Doe nevet átlagos személynévként használják (olyan, mint nálunk a „Jóska Pista” megnevezés), illetve ismeretlen személyek azonosításakor alkalmazzák – a szerk.