A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Aly Martinez: The Darkest Sunrise
(The Darkest Sunrise #1), 2017

Fordította

GOITEIN ZSÓFIA

Copyright © 2017. The Darkest Sunrise by Aly Martinez

„The moral rights of the author have been asserted.”

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hazug valóság (Cora és Penn-sorozat 1.), 2019

Kínzó valóság (Cora és Penn-sorozat 2.), 2019

Érted mindent (Összekötve 1.), 2019

Tőled semmit (Összekötve 2.), 2019

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-81-1

NYOLCADIK FEJEZET

Charlotte

– Szajonara! – szólt ki Heather, amikor egy nővér kitolta Mr. Clarkot a lifthez. Nevetést hallottam.

– Csak szakszerűen – mormoltam magamban, miközben végigolvastam az éjszakás bejegyzését.

Ismert jól, ezért gyakorlatilag kisregényt írt, hogy lássam, mit miért csinált a páciensemmel. A lényeg egy mondatban összefoglalható: követte az utasításaimat. Mindegy. Szerettem, ha sok információt adnak, úgyhogy nem bántam. Néztem a lapot, és többször újraolvastam, mert képtelen voltam figyelni.

Az a fickó a mulatságon elrabolta minden gondolatomat.

– Szia! – mondta, és ahogy visszagondoltam, a hideg futott végig a hátamon.

Egyetlen szó. Két szótag. Négy betű.

Harminchárom évem alatt milliószor hallottam már ezt a szót.

De nem így. Soha nem így. Ez a szó visszhangzott a fejemben a kórház felé menet.

Hülyeség. Hülye volt. Én voltam hülye, amiért többet gondoltam egy egyszerű köszönés mögé. Na és? Sokszor előfordult velem, hogy egy fickó így kezdte a flörtölést.

De ez a pasas…

Igen. Úgy viselkedtem, mint egy őrült, érzelmileg instabil nő, amilyen valójában voltam. Semmi új a nap alatt. De valami rejtélyes oknál fogva ez a fickó emlékezetes maradt.

Legalábbis nem tudtam kiverni a fejemből.

Lehunytam a szemem, és mély levegőt vettem.

Láttam magam előtt a vigyorát.

Kék szemét, mellyel olyan igézően szuggerált, hogy kis híján elvesztem a tekintetében.

Eszembe jutottak az idétlen poénjai.

A kócos haja, a metszett álla.

A hatalmas keze a csípőmön.

Erős keze, mellyel megtámasztott, amikor ismét kísérteni kezdett a múlt.

Még visszhangzott a fülemben a határozott, mély hangja.

– Szia!

Mosolyogtam.

– Segíthetek? – kérdezte Heather, ahogy mellém tolta a kerekesszéket, és pedig beleültem.

– Azért jöttem, hogy találkozzak dr. Millsszel.

Felkaptam a fejem, és egy mélykék szempárral találkoztam, mely ismét rám szegeződött.

A francba!

– Grillmester! – üdvözöltem, és ösztönösen megigazítottam a hajam. – Mit keres itt?

Még mindig magasnak tűnt. Fél órája, hogy eljöttem, ezalatt nyilván nem változik egy ember termete. Kócos, szőke haját viszont megfésülte, és levette a koszos kötényét. Tiszta, vasalt felsőt viselt, mely szépen kiemelte izmos bicepszét. Nem, mintha érdekelt volna. Olyan a karja, amilyen… A vállához kapcsolódik, ennyi.

Az izmos, széles vállához.

A fenébe!

– Nos, miután otthagyott, felrobbant a grill. Ezért elmentem a sürgősségire, és…

Felpattantam, ezzel a kerekesszék elgurult a szoba végébe.

– Tessék?

– Csak vicceltem. Hoztam önnek ebédet – válaszolta nevetve.

Letette a gőzölgő műanyag dobozt a pultra. Mennyei illatok áradtak belőle.

A gyomrom korogni kezdett, de az agyam próbált a helyén maradni.

– Miért?

– Miért ne? – kérdezett vissza, miközben összevonta a szemöldökét.

Mert nem ismer.

Mert ahogy meghallottam a fiam nevét, kis híján idegösszeomlást kaptam, és amikor ránéztem a kisfiúra, egy pillanatig reménykedtem, hogy ő az, pedig nagyon jól tudom, hogy legalább nyolc évvel fiatalabb volt.

Mert olyan bonyolult az életem, hogy az önt is maga alá temetné.

Mindezt magamban tartottam, és feltettem a kérdést:

– Nem kéne inkább égett bőrt és gumit feltálalnia a gyanútlan áldozatok számára?

– Ha nem lenne teljesen igaza, most megsértődnék. Amúgy nem. Az öcsém szakács, és szerencsére épp időben érkezett, hogy megmentse a helyzetet, de főleg az ételt. Ezt is ő készítette – mondta kajánul. Néhány centivel közelebb tolta a dobozt. – Biztosíthatom, hogy gumiabroncs nem került bele.

Nem mondott mást, csak nézett rám, mintha olvasni akarna a gondolataimban.

– Nincs benne gumiabroncs? Így máris jobban eladható.

– Tudom. Már most elkezdtük hirdetni az abroncsmentes ételeinket.

Lesütöttem a szemem, így nem látta a mosolyomat.

– Képzelje csak el. Ön és én. Egy éttermi asztal. És a tökéletes grillezett wagyu.

– Sajnálom, de nem eszem kutyát – biggyesztettem le a szám.

Nevetett.

– Pedig biztos nem rossz. Amúgy a wagyu japán szarvasmarha. Nagyon szeretik, mert a húsa puha, márványos és rendkívül ízletes. Ráadásul nem olyan zsíros, mint az átlag marhahús.

Tátva maradt a szám.

– Ennyire ismeri a japán marhát, de nem tudja, hogy kell húst grillezni?

Félig megvonta a vállát.

– Mit mondjak? A sütésért felelős genetika az öcsémet illette, az internet viszont a segítségemre volt.

Nevettem. És nem olyan csendes, visszafogott módon. Szó szerint úgy kitört belőlem a röhögés, hogy a szomszéd épületben is hallhatták.

Úgy tűnt, nem zavarja. Széles vigyora látni engedte tökéletes, hófehér fogsorát. Ahogy elnéztem, több év fogszabályzásnak és a kávé- és borivás mellőzésének köszönhette mindezt.

– Köszönöm. Igazán nem kellett volna fáradnia – mondtam, és a doboz után nyúltam. Ő viszont kicsit odébb húzta.

– Ha szeretnék önnel ebédelni, akkor mindenképp.

Összeugrott a gyomrom, és önkéntelenül is kicsúszott a számon:

– Nem.

– Nem? – kérdezte meglepődve.

Vicces, mert még mindig ez a kérdés visszhangzott a fejemben.

Nem, mintha nem akartam volna vele ebédelni. Csak nem készültem fel rá. Nekem nem lehet csak úgy ebédet hozni. Még mindig próbáltam magamhoz térni a mulatságon szerzett sokkhatásból. Igen. Nagyon éhes voltam. A fickó viszont biztos beszélgetni akar. Jó ég! Mi van, ha azt várja, hogy én kezdeményezzek bájcsevejt?

Nem. Ez kizárt.

– Őszintén szólva rengeteg dolgom van – hazudtam.

– Értem – lehervadt a mosolya.

Lelkifurdalásom támadt. A fenébe is! Nyilván nem erre számított.

– Sajnálom. Tudja, hogy van az. Munka, munka, munka.

– Igen. Hasonló cipőben járunk. Ön… Életeket ment. Én pedig… szalvétát rendelek. Bár tudja, mit? Azt hiszem, mégsem járunk hasonló cipőben. A kettőt össze sem lehet hasonlítani.

Oldalra hajtottam a fejem.

– Az a munkája, hogy szalvétát rendel?

– Sokszor ez az érzésem, de amúgy nem. Étterem-tulajdonos vagyok. Két éttermem van. – Nyilván meglepődtem, mert felemelte a kezét, és gyorsan hozzátette: – Ne aggódjon, egyikben sem én főzök.

Kitört belőlem a röhögés.

Mi a fenét csinálok? Épp azt mantráztam magamnak, hogy ideje változtatni.

És megígértem, hogy én magam leszek a változás. Most pedig lekoptatok egy fickót, mert könnyebb a megszokott sötétségben rejtőznöm, mint bátran kimenni a napfénybe. Holott a fickó jó embernek tűnik. Minden energiámmal azon voltam, hogy egy soha nem lassuló világban létezzek. Lehet, hogy inkább nekem kéne gyorsítani.

Azok az átkozott kis lépések csak arra voltak jók, hogy még mélyebbre süllyedjek.

Ez a pasas – ez az ebéd – lehetne az első nagy lépés.

Mi rossz származhat belőle?

Félek a szavaktól?

Ha visszagondolok, tíz éve a szavak határozzák meg az életemet.

Félelem. Bűntudat. Aggodalom. Magány. Vágyakozás.

Ideje, hogy teret engedjek az érzelmeknek is.

Miután fél kézzel becsuktam Mr. Clark kartonját, rátettem a többi tetejére.

– Tudja, mit? Tartok egy kis szünetet.

– Komolyan? – kérdezte, és felcsillant a szeme.

– Komolyan.

– Hála az égnek! – sóhajtotta. Izgatottság és megkönnyebbülés furcsa elegye érződött rajta. – Talán be kéne mutatkoznom. Porter Reese vagyok – tette hozzá, és felém nyújtotta a kezét.

Akkor még nem tudtam, hogy ez a három szó gyökeresen megváltoztatja az életemet.

KILENCEDIK FEJEZET

Porter

– Akkor, ha jól értem, az öccse, Tanner híres szakács, és mindkét éttermüket Porterhouse-nak hívják? – kérdezte, aztán kanalazni kezdte a krumplisalátát.

Nevettem.

– A Ninja Warrior verseny győztesével nem lehet vitatkozni.

Pislogott, aztán elbűvölően mosolygott.

Miután sikeresen meggyőztem Charlotte-ot, hogy ebédeljen velem, végigvezetett a folyosón, és lementünk a zsúfolásig telt ebédlőbe. Senki nem köszönt, viszont többször feltűnt, hogy a dolgozók egy része kikerekedett szemmel néz ránk. Ha Charlotte észrevette is, ügyet sem vetett rájuk. Csak előre nézett, és kizárta az egész világot.

Őszintén irigyeltem. Évekig próbálkoztam, hogy ez sikerüljön. Hazafelé úton veszek magamnak egy tűzálló ruhát, mert nem kérdés, hogy a pokolba jutok.

Még meg kellett volna említenem az időpontot, amit Travisnek kérnék, de végül úgy döntöttem, ráérek vele. Sokáig halogattam.

Charlotte Mills lenyűgözött.

Nem beszélt sokat, de nem is volt hallgatag. Látszott, hogy minden mondatára és megjegyzésére ügyel. Megnyerő és visszafogott. A szemében lévő ürességet időnként felváltotta némi fény.

Nem sokat tudtam meg róla azon kívül, hogy leszedte a szezámmagot a hamburgerről, és olyan vastagon kente a húsra a mustárt, ahogy más a ketchupot szokta.

Ezzel együtt vonzódtam hozzá.

Beszélte a nyelvemet, bár fogalmam sem volt, miért.

Travis miatt jöttem ide. De amikor Charlotte a nevemet suttogta, már tudtam, hogy nagyon kell koncentrálnom.

Nincs az az isten, hogy kisétáljak a kórházból, míg nem kértem magamnak is egy időpontot. Az enyém órák múlva lenne, és mindenféle kórházi kezelés nélkül.

Charlotte nagyon bájos volt.

Távolságtartó, de amikor rám mosolygott, olyan érzésem támadt, mintha meghódítottam volna a Mount Everestet. Ha valaki, én aztán tudom, milyen nehéz mosolyogni.

Legalábbis őszintén.

Szívből jövőn.

Már nem a melegítőfelső volt rajta, hanem egy kórházi felső. Bevallom, nem igazán érdekelt, hogy mit visel, mert mindenben szépnek és vonzónak tűnt.

Egyáltalán nem vagyok az az elhamarkodott fajta, de mellette éreztem, hogy van közös nevező. Olyan, ami eddig senkivel.

Félreértés ne essék. Tudom, hogy nincs szerelem első látásra. Szerintem lelki társak is inkább a mesében léteznek. A vonzódás pedig nem egyenlő a szerelemmel, akárhogy is próbálja magát meggyőzni az ember.

Az érzelmek halványulnak és rögeszmévé válnak. A valóság viszont felszínre tör.

Míg lenyűgözve néztem és hallgattam Charlotte-ot, nem voltak illúzióim afelől, hogy ebből lehet bármi más. A számok embere voltam. Tudtam, hogy rajta kívül még hárommilliárd nő szaladgál a világban. Úgy gondoltam, több esélyem lenne beleszeretni egy bárányba, mint ebbe a megtört nőbe. Ugyanakkor hittem, hogy nem véletlenül lép be valaki az ember életébe, az okot viszont nekünk kell megtalálni.

Igen. Pokolra jutok, mert mielőtt megadom neki a lehetőséget, hogy visszautasítson Travis időpontját illetően, ki kell találnom, miért lépett az életembe.

– Mi a neve az új étteremnek? – kérdezte, és lecsípett egy darabot a hamburgeréből, aztán a szájába tömte. Majdnem ugyanezzel a módszerrel ette meg az egészet.

Nagyon édes.

A szék támlájának dőltem. Én már rég megettem a hamburgert.

– Tannerhouse.

Egyik kezével eltakarta a száját, nehogy kipottyanjon az étel, míg beszél.

– Komolyan?

– Sajnos igen. Ugyanis a verseny második körét ő nyerte.

Nevetésének hallatán sokkal jobban éreztem magam.

A fenébe a Mount Everesttel! Inkább olyan, mintha létrát építenék a mennyország felé. (Igen, tudom, hogy rendkívül csöpögős ez a gondolatmenet. De olyan jó érzés volt hallani, hogy én magam is felnevettem.)

Próbáltam nem az ajkát nézni, de hiába. Rózsaszín rúzsa szépen kiemelte a szája ívét.

Bár nem volt az a finomkodó fajta, egyértelműen látszott, hogy alapból kifinomult, nőies jelenség. Nagyon elegánsan csinálta még az olyan apróságokat is, mint hogy két ujjal tűrte a füle mögé a hajtincsét, vagy azt, hogy minden falat után letette a villát.

Amikor rajtakapott, hogy bámulom, elpirult, és lefelé nézett, arcát pedig eltakarta a hajával.

Legszívesebben a válla mögé tűrtem volna, hogy ismét lássam. Amikor azon voltam, hogy a lényegre térek, felnézett, és így szólt:

– Az öccse karakán egyéniségnek tűnik.

– Ha ez alatt azt érti, hogy legfőbb célja engem kiakasztani, akkor igen. Valóban karakán.

– Mennyivel fiatalabb önnél? – kérdezte, aztán ismét evett egy falatot.

– Két évvel.

– Akkor huszonöt-huszonhat éves?

Ezek szerint nemcsak én flörtölök. Az én módszerem feltűnőbb, de azért ő sem rejti véka alá.

Előrehajoltam, és hunyorítottam.

– Az ő korát szeretné megtudni, vagy az enyémet?

Halálos nyugalommal nézett vissza.

– Azt mondta, az öccse híres. Ezért egyértelmű, hogy az ő kora érdekel.

Viccelt. Faarccal adta elő az egészet, de nekem tetszett. Én is nyugodt maradtam.

Elővettem a mobiltelefont, és megnyitottam a keresőt.

– Harminckét éves. Akar róla képet?

– Persze – válaszolta, és tettetett érdeklődéssel előrehajolt.

Azért tudtam, hogy csak megjátssza, mert közben folyamatosan a vállamat és a bicepszemet figyelte, amikor azt hitte, nem tűnik fel, hogy bámul.

A fejemet csóváltam, és megkerestem a Google-on a megfelelő képet. Megmutattam neki, és hazudtam.

– Ha érdekli, megkérdezem, ráér-e ma vacsorára.

Előbb sütném meg Tannert a grillen, mint hogy Charlotte közelébe engedjem.

– Jól hangzik. Hazaszaladok, és…

Nem fejezte be a mondatot, amikor a telefonra nézett.

– Jó ég! – suttogta, és eltakarta a kezével a száját. – Valóságos Adonisz.

A kép Slothról készült a Kincsvadászokból.

– Azt mondják, hasonlítunk, de én nem látom ennek nyomát.

– Ön egyáltalán nem így néz ki.

– Nem? – vigyorogtam.

– Nem. Ő sokkal mutatósabb.

Elmosolyodtam. Meglepő módon nem a szokásos maszkmosoly ült ki az arcomra, hanem a jóleső, belülről jövő mosoly. Nagyon rég éreztem hasonlót.

– Persze – mondtam, és a telefon után nyúltam. – Ha megadja a számát, szívesen elküldöm önnek a képet, hogy később is meg tudja nézni.

– Komolyan? Az ön kedvessége nem ismer határokat.

Esküszöm, egy csepp humor nem volt a hangjában, ezért nagyon meglepődtem.

Kivette a telefont a zsebéből, és gyorsan elhadarta a számot. Nem tudtam elég gyorsan bepötyögni.

Rávigyorogtam, és beírtam neki egy üzenetet Facebook chaten.

Én: Porter vagyok. Alias Grillmester.

Felnéztem, ahogy rezegni kezdett a telefonja.

– Válaszoljon rá! Hátha egy kedves férfi szeretne önnel randizni.

Csettintett a nyelvével, aztán gyorsan válaszolt.

Ő: A csúnya Reese fivér?

Én: Inkább úgy mondanám, hogy genetikailag problémás. Amúgy igen.

Ő: Elnézést, hogy ilyen érzéketlen voltam.

Felemelte a fejét, én viszont kerültem a szemkontaktust, és gyorsan a telefonomra néztem.

Én: Rendben. Arra gondoltam…

Ezek után küldtem egy képet Slothról.

Én: Talán nem vagyok Adonisz, de mi lenne, ha szánalomból találkozna velem ma este?

Nevetett, miközben gépelt.

Ő: Sajnálom, de ma már szánalomból ebédeltem egy fickóval. Méghozzá kutyát.

Nevettem, de továbbra sem néztem rá.

Én: Hú! Szörnyen hangzik. Meg nem enném a wagyu terrieremet.

Ő: Na igen. Furcsamód vonzó volt a pasas, de nem tudom, nem sorozatgyilkos-e. Amikor először találkoztunk, kis híján felgyújtotta a grillt, velem együtt.

Erre felkaptam a fejem.

– Ugyan már! Nem akartam felgyújtani! – kiáltottam, és az asztalra tettem a telefonomat.

Hangosan nevetett, aztán visszatette a mobilját a zsebébe.

Néhány másodpercig néma csendben ültünk. A krumplisalátát nézte, én pedig őt, reménykedve, hogy visszanéz rám. Végül vettem magamnak a bátorságot, és a kézfejére tettem a tenyeremet.

– Vonzónak talál?

– Emellett gyanítom, hogy sorozatgyilkos – mondta még mindig a salátára nézve.

Hüvelykujjammal végigsimítottam a kézfején, és megkérdeztem:

– Csak hogy tisztázzuk. Mi lesz a vacsorával?

Felnézett, és elkomolyodott.

– Figyeljen, Porter! – kezdte, és ki akarta húzni a kezét az enyém alól, de nem hagytam. – Nem tudom, mint mondott rólam Rita, de…

– Rita nem mondott semmit.

– Jó – dünnyögött hitetlenkedve. – Akkor magától kitalálta, hogy hol dolgozom és hogy eszem a hamburgert?

És hogy nem kezel gyerekeket.

– Na jó. Egy keveset elárult. De nem ezért szeretnék önnel vacsorázni.

Hátradőlt, kihúzta a kezét, és keresztbe fonta a karját a mellkasa előtt.

– Kedves fickónak találom, de tudnia kell, hogy érzelmileg megközelíthetetlen vagyok.

– Nem az. – A keze után nyúltam.

– Nem? – kérdezett vissza, miközben gyorsan elhúzta a kezét.

– Egyáltalán nem. Inkább úgy mondanám, hogy zárkózott. Ez két teljesen külön dolog.

– Nem ismer engem! – csattant fel.

Felálltam a helyemről, megkerültem az asztalt, és leültem Charlotte mellé.

– M… Mit csinál? – kérdezte, és odébb húzódott a padon.

Követtem, míg a háta a falnak ütközött. Lábát felhúzta, ezért előrehajoltam, hogy közelítsek hozzá. Felgyorsult a légzése, ahogy a szívverésem is.

– Jobban ismerem, mint hinné.

Vitatkozni akart, de nem hagytam, hogy megszólaljon.

– Mosolyog, hogy az embereket boldoggá tegye, miközben pocsékul érzi magát. Úgy tesz, mintha minden a legnagyobb rendben lenne, nehogy bárki megkérdezze, hogy van. Azért nevet, hogy emlékeztesse magát annak hangjára, de közben olyan fásult, hogy nem is érzi a nevetés örömét. Nem azért zárkózik be, mert szeret egyedül lenni, hanem mert úgy gondolja, hogy senki nem értené meg.

Tátva maradt a szája, és halkan felsóhajtott.

– Hogy… Honnan tudja?

Gyorsan a füle mögé tűrtem az egyik hajtincsét, aztán megfogtam az arcát.

– Mert én pontosan ugyanígy vagyok ezzel.

Nagyot nyelt, aztán bontotta a szemkontaktust.

– Hadd találjam ki! Most azért van itt, hogy kifejezze az együttérzését, mert azt hiszi, ugyanaz a gondunk. Garantálom, hogy a kettőnk esete köszönőviszonyban sincs egymással.

– Tudom. És biztosíthatom, hogy nem célom sajnálkozni. Én sem érteném jobban az ön gondját, mint ön az enyémet.

– Akkor mit akar? – kérdezte, és mélyen a szemembe nézett.

Mély levegőt vettem, de nem sokat ért, mert továbbra is ugyanolyan ideges voltam.

– Társaságra vágyom. Kérdések és ítélkezés nélkül. Semmi körítés. Semmi megjátszás.

Kikerekedett a szeme, aztán mély fájdalom jelent meg az arcán.

Kockázatos volt így betámadni. Az évek során több tucat megkeseredett emberrel találkoztam, de csak a töredékük volt tisztában azzal, hogy gond van.

Összeugrott a gyomrom, ahogy vártam a reakcióját. Az ilyen típusú nőnél nincs arany középút. Vagy dühkitörése lesz, vagy a karjaimba omlik. Imádkoztam, hogy az utóbbi történjen, de az előbbitől sem riadnék vissza.

Ilyen az elszántság. És ha Charlotte Millsről van szó, nem ismerek akadályt.

Idegesen nyalogatni kezdtem a szám szélét, ő pedig rögtön észrevette.

Éreztem, hogy nyerésre állok.

Nem tud meggyógyítani, ahogy én sem őt.

De ha az ember mindennap mázsás lelki terhet cipel, két óra kötetlen beszélgetés csodákra képes.

Végigsimítottam a hüvelykujjammal az ajka fölött.

– Csak egy vacsora, Charlotte. Mondjon igent! – duruzsoltam.

TIZEDIK FEJEZET

Charlotte

Remegő kézzel megigazítottam a fekete blúzomat. Fogalmam sincs, milyen anyag volt, és még a fazonját sem tudnám leírni. Ujjatlan, kerek kivágású, ezért úgy tűntem, mint akinek van melle. Ami a ruhatáramat illeti, már ez is nagy szó.

Nagyot sóhajtottam, és végül igent mondtam Porter vacsorameghívására.

Nincsenek kérdések.

Társaságra vágyom. Kérdések és ítélkezés nélkül. Semmi körítés. Semmi megjátszás.

Ilyen ajánlatra képtelenség nemet mondani. Olyan érzésem támadt, mintha egész életemben arra vártam volna, hogy valaki ezt mondja nekem.

Csak egy vacsora, Charlotte.

Azóta hevesebben dobog a szívem, hogy mellém ült az étteremben. Hatalmas teste az enyémhez simult, miközben igéző kék szemmel nézett rám. Lehunytam a szemem, ahogy éreztem meleg tenyerét az arcomon.

Miután elmentem a kórházból, a bevásárlóközpont felé vettem az irányt, és alaposan leapasztottam a bankszámlámat. Vettem tizenkét felsőt anélkül, hogy felpróbáltam volna, Mind fekete volt, de csak az egyiknek volt megfelelő a mérete. (Ezt vettem fel a vacsorához.) Vettem két fekete bugyit, amik méretben jók voltak, de csak az egyikben tűnt formásnak a fenekem (pont ezért viseltem ezt a fazont). Ahogy hazamentem és ráhajtottam a kocsifeljáróra, egyre idegesebb lettem. Két óra múlva találkozom Porterrel, és úgy érzem, hogy ebből egy és háromnegyed órára lesz szükségem, hogy rávegyem magam a randevúzásra. Visszatolattam, és megint elindultam a bevásárlóközpontba, hátha találok egy fodrászatot, ahol megszépítenek.

Szerencsém volt. Elképesztően jó lett a frizurám. Az alig sminkelt arcom viszont pocsékul festett, ezért gyorsan odamentem a sminkpulthoz is.

Mire besétáltam a Porterhouse-ba, úgy néztem ki, mint egy új nő. Csak sajnos a külső megújulás még nem jelent automatikus belső változást. Ott akartam lenni. Hogy megint lássam Portert. De a régi szokásokon nehéz változtatni. Fejben összeszedtem egy rakás indokot, amiért előbb haza kell mennem, mint hogy kihoznák a főételt. (Na jó: ebből kettő tényleg nyomós érv lehetne.)

Amikor meghallottam kellemes, mély hangját, tudtam, hogy feleslegesen gondolkodtam menekülésben.

– Charlotte – üdvözölt, amikor meglátott a bejelentkezőpultnál.

Megfordultam, és ahogy rám mosolygott, láttam a csillogást a szemében.

Összeugrott a gyomrom, ahogy végigmértem. Magas, talán százkilencven centi. Nem túlságosan izmos, mégis feszesnek és szálkásnak tűnt a teste. Fehér inge kiemelte széles vállát. Az ing ujját könyökig feltűrte, ezért látszott, milyen eres az alkarja. A kórházban is vonzónak tűnt, de most fényévekkel jobban nézett ki.

– Jó ég! – sóhajtotta, amikor megállt előttem. – Ön elragadó.

A csípőmre tette a kezét, és megcsókolta a nyakamat.

– Szia! – suttogtam, és felnéztem rá.

– Szia – mondta vigyorogva.

Néhány másodpercig némán figyeltük egymást, miközben a tömeg körénk gyűlt. Évek óta nem éreztem magam ilyen jól.

Társaságra vágyom. Kérdések és ítélkezés nélkül. Semmi körítés. Semmi megjátszás.

– Örülök, hogy eljöttél – mondta, miközben elengedte a csípőmet, és hátralépett.

Máris hiányzott.

Nagyot nyeltem.

– Csak látni akartam, hol rendeled a szalvétákat.

– Gonosz – mondta nevetve.

Miután elhozta az étlapot a pulttól, a derekamra tette a kezét, és végigvezetett az éttermen. Mit mondjak, le a kalappal. A Porterhouse tényleg mutatós volt. Hatalmas oszlopok díszítették az étterem sarkait, a rusztikus asztalok pedig folyosót képeztek a helyiség közepén. Hátul T alakban álltak az asztalok, így jobban meg lehetett közelíteni a kisebb étkezőhelyiségeket. Minden asztalon réz gyertyatartó, benne hangulatosan világító gyertyákkal. A fehér étkészlet és a fényes ezüst evőeszközök kifejezetten elegánssá tették.

Nem én voltam az egyetlen, akit lenyűgözött. Minden asztalnál sürögtek-forogtak a pincérek, olyan sok volt a vendég.

Porter egy szabad asztal felé mutatott.

– Elképesztő ez a hely – mondtam, ahogy haladtunk.

– Köszönöm. Majd megmondom Tannernek, hogy tetszett – Ahogy leültünk, elém rakta az étlapot. – Amikor a berendezéssel kapcsolatos döntésért versenyeztünk, vesztettem. Ha én nyertem volna, most papírból lenne a szalvéta, és szívószállal innánk.

Nevettem, és letettem magam mellé a táskámat.

Ahogy felnéztem, láttam, hogy figyel és mosolyog.

Ismét elpirultam.

Aztán ő is leült.

Méghozzá mellém.

Tőlem jobbra.

Jóságos ég! Talán tényleg szükség lesz valami kifogásra.

Aztán még rosszabbra fordult a helyzet.

Kicsit oldalra húzódott, aztán keresztülhajolt rajtam.

– Uhh! – nyöszörögtem.

Szinte ráfeküdtem a háttámlára, hogy kitérjek az útjából, de hatalmas felsőteste pont közém és az asztal közé szorult, a keze pedig nem tudom, mit csinált az asztal alatt.

Mindeközben bolond lettem volna, ha nem szagolom meg. (Ugyan már! Ő volt az, aki mellém ült. Erre még a hülye is azt mondja, hogy elhibázott lépés az első randin. Ha még ehhez hozzáadjuk, hogy kis híján az ölembe hajolt… Na nem, mintha gondot okozott volna, hogy megszagoljam.)

Ugyanis csodás illata volt.

Míg képzeletben vállon veregettem magam, amiért nem nyögtem hangosan, Porter hirtelen felült, kezében a telefonnal és a töltővel.

– Bocsánat. Lemerült a telefonom, míg vártalak.

Felállt, aztán leült a velem szemben lévő helyre.

Hála az égnek!

– Sokat vártál? – kérdeztem idegesen. A vigyorát elnézve ismét elvörösödtem.

– Nem. Pont időben jöttél – válaszolta, miközben magabiztosan összekulcsolta a kezét, és nyugtalanító pillantást vetett rám.

Ez Porter. Úgy tűnik, hobbija, hogy elbátortalanítson.

Felemeltem az étlapot, és úgy tettem, mint aki a menüsort nézi.

– Általában pontos vagyok – morogtam.

– Jó tudni – mormolta, és továbbra is éreztem a tekintetét a bőrömön.

A hideg futkosott a hátamon az izgatottságtól, de közben éreztem, hogy zavarba jövök.

Miért néz rám úgy?

Épp amikor eldöntöttem, hogy élek valamelyik előre eltervelt kifogással és hazamegyek, megjelent egy csinos, fiatal pincérnő az asztalunknál.

– Jó estét, Porter. Hozhatok valamit?

– Igen – válaszolta. – Kérsz valamit inni, Charlotte?

– Egy pohár bort. Fehéret – válaszoltam túlzott lelkesedéssel, mert Porter kuncogni kezdett.

– Legyen szíves, hozzon nekünk egy üveg Sauvignon Blanc-t. Az ausztrált. Én pedig kérek egy gin-tonikot.

– Két citrommal? – csacsogta a pincérnő.

Kész csoda, hogy meghallottam, mert pont abban a pillanatban Porter átnyúlt az asztal fölött, és összefonta az ujjainkat.

– Úgy tökéletes lesz.

Érzékeltem, hogy a pincérnő távozik. Nem, mintha felnéztem volna. Ahhoz szemkontaktust kellett volna folytatnom, és féltem, hogy lesül a bőr képemről. Ráadásul igyekeztem úgy tenni, mint akit a menü hozott lázba, nem pedig az, hogy Porter fogja a kezemet.

Jóságos ég! Több eszem is lehetett volna, mint hogy randira megyek.

– Charlotte – szólt gyengéden Porter.

– Mit ajánlasz? – kérdeztem gyorsan.

Megsimogatta a kézfejemet.

– Charlotte – ismételte.

– Már rég ettem jó steaket.

Lapoztam, de nem láttam a szavakat.

– Charlotte – ismételte hangosabban.

– Igen? – kérdeztem, mert tudtam, hogy már nem hagyhatom figyelmen kívül.

– Nyugalom – mondta kedves, megértő hangon.

Letettem az étlapot, és szégyenlősen mosolyogtam.

– Ne haragudj! Nagyon rég randiztam. Legalábbis jót. Rita néhány hónapja össze akart hozni a fodrászának a fiával. Könyvelő volt, és rendkívül unalmas, úgyhogy kiszöktem a vécéablakon. – Porter felhúzta a szemöldökét, én viszont folytattam, mert még mindig bámult, és a kézfejemet simogatta. Kellemes, kicsit furcsa érzés volt. – A nap huszonnégy órájában dolgozom. A karrieremnek élek. Nem tudom, mit mondott rólam Rita, de biztosíthatlak, hogy nem igaz. Nem vagyok érdekes és szórakoztató, de ő mindig ezt mondja a pasiknak. Igazság szerint egy káosz az életem. Unalmas, otthonülő vagyok, aki orvosi szaklapokat olvas, és mikróban elkészíthető kajákon él. Nagyra értékelem, hogy elhívtál vacsorázni. Komolyan. De nem biztos, hogy ez menni fog.

Még mindig bámult, aztán mosolyogni kezdett a szeme.

Jó. Ezek szerint kinevet.

Legszívesebben rögtön hazamentem volna. De ahhoz vissza kellett volna húzni a kezem.

Megfogtam a táskámat, próbáltam elhúzni a kezem, de ő az asztalhoz szorította.

– Könyvelő volt?

Őszintén szólva nem számítottam rá, hogy az általam mesélt történetből ez a kérdés foglalkoztatja leginkább.

– Igen. Borzasztó.

– És még te mondod, hogy unalmas vagy – nevetett.

Ránéztem, és elmosolyodtam.

– Kis híján elaludtam, amikor randiztam vele.

Végül elengedte a kezem, aztán odébb tette az étlapot.