A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Meghan March: Rouge Royalty (Savage Trilogy #3), 2018

Fordította

GOITEIN VERONIKA

Copyright © 2018. Rouge Royalty by Meghan March.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy és hatalom (Vágy-trilógia 1.), 2017

Vágy és kétség (Vágy-trilógia 2.), 2017

Vágy és szerelem (Vágy-trilógia 3.), 2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Téged akarlak (Mr. Mount bűnös élete 1.), 2018

Rád vágyom (Mr. Mount bűnös élete 2.), 2019

Tiéd vagyok (Mr. Mount bűnös élete 3.), 2019

Vad kísértés (Kísértés 1.), 2019

Gyönyörű kísértés (Kísértés 2.), 2019

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-29-3

1. FEJEZET

TEMPERANCE

Ülök egy széken, fölöttem a fán csicseregnek a madarak, és én a világon semmit nem érzek.

Semmit.

Valamit bizonyára éreznem kellene. A gyásznak öt fázisa van, olvastam a prospektusban, amit a temetkezési vállalattól kaptam.

Tagadás, harag, alkudozás, depresszió és elfogadás.

Miért nincs rajta a listán a semmi?

Miért nincs bennem harag? Annyival egyszerűbb lenne, mint ez az… üresség.

Összetörtem.

Harriet a kezembe nyomott egy bögre forró teát, már rég kihűlt, de még bele sem kortyoltam.

A házinénim most jön ki a kertbe megint, batikolt selyemkaftánja libben a szélben, a kezében egy borítékot szorongat.

– Temperance, szívecském, nemrég keresett téged valaki. Egy férfi.

Minden idegszálam pattanásig feszül.

– Miféle férfi? – suttogom.

– Már kiment a fejemből a neve. Valami Stein volt a vége, puccos hangzású, sznob név volt.

Lassan megpróbálok nyugalmat erőltetni magamra. Lélegezz nyugodtan, Temperance. Belégzés, kilégzés. Belégzés, kilégzés.

A bátyám halála óta egy pokoli hónap telt el, és sokszor érzem úgy, mintha kemény kezek markolásznák a tüdőmet. Gyakran kell odafigyelnem a légzésemre.

Meg akartam halni, szerettem volna megfulladni. Néha még most is szeretnék.

Sosem gondoltam volna, hogy még a puszta levegővétel is nehéz feladat lehet. De akit elevenen megnyúztak, annak maga a létezés is fáj.

– Szerintem megunta, hogy hiába csenget. Azt mondta, hogy már napok óta keres téged.

Amikor ébren vagyok, nem veszek tudomást a csengőről. Azt hiszem, voltak látogatóim, mert néha friss ételeket találtam a hűtőmben, amikor eszembe jutott, hogy ennem is kellene. De minden annyira homályos, fogalmam sincs, kik jártak nálam és mennyi ideig maradtak. Nem volt kedvem ahhoz sem, hogy Harriettel teázzak, de azt mondta, hogy felmondja a bérleti szerződésemet, ha legalább néha ki nem dugom az orrom a levegőre.

Harriet egy barna borítékot tesz az asztalra.

– Nem akarta nálam hagyni, de megmondtam neki, hogy vagy ideadja és én odaadom neked, vagy feldughatja a hátsó fertályába, mert te az apokalipszis négy lovasának sem fogsz ajtót nyitni. Végül beleegyezett, mert garantáltam, hogy nem fogsz perelni, amiért az aláírásodat ráhamisítottam az átvételire.

Valami reszelős, rekedt nevetésféle tör elő a torkomból, mert ez lenne a normális reakció Harriet megjegyzésére. Normális. Soha többé semmi nem lesz már normális.

A borítékra pillantok, a nevem nagy, nyomtatott betűkkel áll rajta, alatta a címem. Nem akarok Harriet aggodalmasan csillogó szemébe nézni, úgyhogy inkább megnézem, ki a feladó.

Három név áll a borítékon, nem ismerős, de tényleg puccosan hangzik.

– Fogalmam sincs, kik ezek.

– Azt mondta a fickó, hogy egy ügyvédi irodától jött. – Harriet a borítékra írt névre mutat. – Attól az ügyvédi irodától.

Ügyvédek?

Remek.

Nem foglalkozom a borítékkal, inkább a faágon lógó kínai lampiont bámulom tovább, és elmerülök az utcáról beszűrődő tompa zajban.

A zaj jólesik. A csend az ellenségem. A csendben a saját gondolataimat hallom, és azt még nem bírom elviselni.

Egyelőre még semmivel nem bírok szembenézni.

– Nem bontod fel? – kíváncsiskodik türelmetlenül Harriet.

– Nem.

– A fenébe, kislány, nem fordíthatsz hátat végleg az egész világnak!

Bólintok, mintha egyetértenék, de valójában pontosan ezt tervezem, ameddig csak lehet. Ha megoldható, akkor örökre.

A világ nem dőlt össze, csak az én saját világom hever romokban. A világ nem dől össze akkor sem, ha én belefulladok a gyászba.

– Hát akkor majd én! – Felkapja a borítékot a kovácsoltvas asztalkáról, és kibontja. – Nem az első bűncselekmény, amit a héten elkövetek – teszi hozzá, és már húzza is elő a levelet.

Egy darabig motyog, de én szándékosan nem figyelek. Nem érdekel a levél. Semmi nem érdekel. Sokkal könnyebb így.

Aztán Harriet mond valamit, amire felkapom a fejem.

– „… az épület minden ingósággal együtt mostantól Temperance Ransom tulajdona.”

A tekintetem elszakad a lampiontól, és a papírra meredek.

– Micsoda?

Harriet felém nyújtja a levelet, és én csak bámulom a homályos szavakat. Megtörlöm a szemem, az ujjam nedves lesz.

Már megint sírok?

Profin tudok magamnak hazudni. Ez nem is csoda, hiszen hónapok óta hazugságok hálójában élek, bár nem tudtam róla.

Pislogva koncentrálok a levélre.

Egy belső hang folyamatosan üvölti, hogy NEM!, de kizárom. Ez a levél csak megerősíti azt, amit eddig nem voltam hajlandó elhinni. Mennyire ostoba vagyok!

Kane soha nem jön vissza.

Széthullik minden reményem, minden dédelgetett, hazug álmom. Összegyűröm a papírt, és záporoznak a könnyeim, miközben szédülve előre-hátra dülöngélek a széken.

2. FEJEZET

TEMPERANCE

Órákon át bámulom a levelet. Kisimítottam a gyűrődéseket, de viharvert maradt. Most ott hever előttem az asztalon. Újra meg újra elhomályosul a szemem, pislognom kell.

Kane rám hagyta a raktárépületet.

Hogy merészeli?!

Amióta szembesültem vele, hogy a bátyám, Rafe meghalt, most először érzek valamit, ami nem a végtelen, ásító üresség.

Harag!

Haragot érzek. Forr bennem, erősödik, hömpölyög.

Hogy merészeli?!

Felpattanok a kanapéról, és fel-alá járkálok a kis lakásom nappalijában és a konyhájában. Nem szoktam járkálni, Keira szokott, amikor ideges. De most úgy árad szét a düh a véremben, hogy nem bírok nyugton maradni. Mint egy drogfüggő, amikor megkapja az adagját.

Kane nekem adta a kibaszott épületet és a kocsikat. Mintha ez bárhogy is kárpótolhatna azért, mert az átkozott faszfej képes volt kinyírni a bátyámat!

Felüvöltök, mint egy sebzett állat, és ismét elerednek a könnyeim.

– Hogy tehetted ezt? Gyűlöllek!

A fájdalom térdre kényszerít, és ököllel verem a padlót, nem érdekel, mit gondol odalent Harriet.

Addig ütlegelem a régi faparkettát, amíg belefájdul a kezem, aztán összeesve zokogok tovább.

– Hogy tehetted?! – Alig hallhatóan suttogok, többre nincs erőm.

Mindent elvett tőlem.

Egy épület csak téglahalom, csak fémváz, semmit nem jelent.

Semmit nem jelent.

Valaki kopog.

– Temperance! Harriet vagyok…

– Ne aggódj – kiabálok ki rekedten.

– Látogatód érkezett.

– Nem érdekel! – kiáltom. Senki nem érdekel. Képtelen vagyok látogatót elviselni.

– A főnököd az, kedveském.

Remek. Alig várom, hogy lásson, amikor ki vagyok vetkőzve magamból.

A padlón fekszem, ahol összecsuklottam, és nincs energiám feltápászkodni, pedig már nyílik az ajtó.

– Temperance? Jaj, szegénykém.

Keira tűsarkú cipőjében kopogva lépdel felém. Mellém térdel, és átöleli a vállamat.

A bátyám temetése óta nem láttam, bár azt hiszem, járt itt, amikor napi húsz órákat aludtam át. Azt mondta, nyugodtan pihenjek, amíg csak szükségem van rá, ne aggódjak a szeszfőzde miatt, ott minden rendben lesz.

Megfogadtam a tanácsát, és a pokoli érzéseim közepette teljesen meg is feledkeztem a munkámról és a felelősségről, amire eddig olyan büszke voltam.

– Hogyan tudnék segíteni? – kérdi Keira suttogva, és utálom a hangjában bujkáló szánalmat. Miért is szánakozna rajtam? Én vagyok a hülye, amiért beleszerettem abba a férfiba, aki végül megölte Rafe-et.

Kész röhej vagyok. Szánalmas kis liba.

Nyelek egyet, és megpróbálok felelni. Vagy csak egyáltalán megszólalni.

– Nekem adott egy épületet. – Magam elé bámulok, nem nézek Keira szemébe.

– Tessék? – kérdez vissza.

– Egy kibaszott épületet ajándékozott nekem! – A padlón nyúlkálva papírfecniket keresek. – Hogy tehette ezt velem? Hazudott, és én elhittem. Hogy lehettem ilyen ostoba? Hogyan?!

Meglep, hogy még mindig maradtak könnyeim. Egyre sűrűbben záporoznak. A fájó kezemet ökölbe szorítom, és a szememet törölgetem.

Keira megölel, és szorosan a karjába zár.

– Annyira sajnálom! – Ezt ismételgeti, és ringat, miközben én bőgök, mint akinek a szíve szakadt meg. Mert valóban megszakadt.

És ráadásul csak én tehetek róla.

Ennyi erővel magam is meghúzhattam volna a ravaszt. Rafe miattam halt meg. Miattam jött el a reptérre. Kane hazudott nekem. Kihasznált. Elárult.

A seb még túl friss.

– Hogy tehette ezt velem?

– Nem tudom, Temperance drága, tényleg nem tudom.

Felkapom a fejem, és majdnem Keira állához csapom.

– De Mount tudta… ugye?

– Temp…

Nem engedem, hogy mentegetőzzön.

– Nem akarok szar kifogásokat hallani! Biztosan tudta. Ő mindent tud.

Keira nyel egyet, arcán szánalom tükröződik.

– Nekem semmit nem mondott, esküszöm. Lehet, hogy Lachlan tudta, de nekem soha semmi ilyesmit nem mond el. Azt sem tudom, ki az, aki valami épületet ajándékozott neked.

Döbbenten bámulok Keirára. Nem tudja, kicsoda Kane? Az meg hogy lehet?

Mount. Ő tehet az egészről!

Őt okolom fájdalmasan, amiért Kane az életembe csöppent. De Keirát nem gyűlölhetem emiatt. Ő nem tett semmi rosszat… hacsak azt nem, hogy magához az ördöghöz ment feleségül.

– Mount biztosan tudott az egészről.

Keira egy pillanatra lehunyja a szemét.

– Valószínűleg igazad van. Tudhatott róla, hiszen nagyon kevés olyasmi történik, amiről ő nem tud. De nem szokott beszélni ilyesmiről, mégpedig jó okkal.

– Gyűlölöm! – kiáltok fel magamból kikelve. – Mindnyájukat gyűlölöm! Faszfejek!

– Tudom, Temperance. Annyira sajnálom!

Zaklatottan pásztázom a papírokat a padlón.

– Válaszokat akarok.

– Tudom, de nem tudok segíteni, mert nem tudom a válaszokat.

– Azt mondta, nem teszi meg – suttogom, bár Keirának fogalma sincs, miről beszélek. – Hogy tehette?!

– Nem tudom.

Megint a papírt gyűrögetem.

– Hogy lehetek ilyen ostoba? Egy bérgyilkosban bíztam. Hát nem nevetséges?

Keira hallgat, talán mert most már tudja, kiről beszélek, vagy talán azért, mert ő meg abban a férfiban bízik, aki a bérgyilkosoknak parancsol. Mindez semmin sem változtat.

– Nem bírom magam túltenni rajta. Mintha az ostobaságommal én okoztam volna a bajt. Ha nem tettem volna…

– Csitt – szól közbe Keira. – Nem tépelődhetsz állandóan azon, hogy mi lett volna, ha…

A szemébe nézek.

– Tudom. De bárcsak… – Megrázom a fejem, és lesütöm a szemem. Nem bírom elviselni a szánalmát. Túl sok ez most.

Megköszörülöm a torkom.

– Mikor jöjjek vissza dolgozni? Már így is túl sokáig maradtam itthon. – Bár udvariasságból késznek mutatkozom, valójában rettegek visszamenni és újra csatlakozni a munkatársaimhoz.

– Ezzel most ne törődj! Nem baj, ha időre van szükséged. Felvettem valakit, aki addig segít nekem, és minden rendben van. Ne aggódj semmin, csak magaddal foglalkozz!

– Biztos? – kérdem megkönnyebbülten.

– Igen, egészen biztos. A Hét Vezér nem szalad el. Nincs szükséged semmire? Tudok segíteni?

Kicsit hallgatok.

– Beszélni akarok Mounttal – nézek végül a főnököm szemébe. – Beszélnem kell vele.

Ő is hallgat, majd halkan válaszol.

– Jó, elintézem neked.

3. FEJEZET

TEMPERANCE

Normális ember nem könyörögne, hogy beszélhessen egy legendás szörnyeteggel, de én már rég nem nevezném normálisnak magam.

Csöngetnek. A kaputelefonhoz lépek.

– Igen?

Csak valami morgás a válasz. Nem beszél senki, de a morgásból is tudom, ki az.

Kocsit küldtek értem, olyan sofőrrel, aki sosem beszél. V.

Szembe fogok nézni az ördöggel, és választ követelek. Bárcsak azt követelhetném, hogy adják vissza a bátyámat! Semmi mást nem akarok.

Csak a bátyámat, és azt, hogy lerázhassam végre a sötét árulást, ami árnyékként kísér.

Kane becsapott.

Hittem neki.

Ezért gyűlölöm magam. Talán még annál is jobban, ahogy őt gyűlölöm.

– Jövök – szólok a kaputelefonba. Ezt a találkozást semmi nem akadályozhatja meg.

Ócska bakancsot veszek fel a szakadt farmeromhoz és a régi pólómhoz. Ennél jobb nem telik tőlem.

Amikor a szekrényben kotorászva megpróbáltam valami rendes ruhát előbányászni, eszembe jutott, ahogy akkor válogattam a ruháim közt, amikor a klubba készültem.

Hogy vele találkozzak.

Bevágtam a szekrény ajtaját, és felkaptam a földről, ami a kezembe akadt.

Pólóban és farmerban legalább nem taglóz le úgy a gyász és a bánat, mint szoknyában vagy koktélruhában. Mert ha ilyesmit veszek fel, azonnal rá gondolok, és arra, hogy mekkora hibákat követtem el. Milyen könnyű volt engem becsapni!

És most minden megváltozott.

Kilépek a lakásból, bezárom az ajtót, lemegyek a csigalépcsőn.

Harrietnél nyitva az ablak, és valami opera hallatszik ki, nem tudnám megmondani, kinek a szerzeménye.

Megállok, hogy szóljak neki, hogy elmegyek itthonról, de nem akarok bájcsevegni, bár tisztában vagyok vele, hogy utálatosan viselkedem mindenkivel, aki jó hozzám. Márpedig kevesen vannak ilyenek, úgyhogy hálásabbnak és kedvesebbnek kellene lennem, de most egyszerűen nem megy.

Ezért is gyűlölöm magam.

Nagy sóhajjal átvágok a téglákkal kirakott kerti ösvényen, és látom, hogy a ház előtt egy fekete autó mellett állva vár rám V, Keira sofőrje és testőre.

A kocsi.

Majdnem elhányom magam, amikor látom, hogy ez az a Maybach, amiben Kane a reptérre vitt. Hogy a bátyámmal együtt elmeneküljek az országból. De valójában nem az volt a terv, hogy elutazunk, hanem az, hogy kinyírja a testvéremet.

Mount tudja, hogy ezzel a kocsival mentem.

Kibaszott gazember! Most ezzel tesz próbára? Rákényszerít, hogy emlékezzek? Hogy megküzdjek ezzel, ha tényleg találkozni akarok vele, hogy választ kapjak a kérdéseimre?

Megragadom a kovácsoltvas kerítést, és V-re bámulok, aki szenvtelen arccal néz vissza.

Nem bírom ki!

Felszegi az állát, keresztbe fonja a karját, és vár.

Őt is gyűlölöm.

Lenyelem a gombócot a torkomban, elengedem a kerítést, és kinyitom a kaput.

Nincs más választásom. Kibírom.

Némán végigmegyek a járdán, V kinyitja nekem a kocsi hátsó ajtaját.

Amint meglátom az üléseket, megdermedek. Esküszöm, érzem Kane sajátos, fűszeres illatát.

Ne drámázz, Temperance! Csak szállj be a kibaszott kocsiba!

Gondolatban megszidom magam a gyengeségemért, mint mindenért már egy hónapja. Ha lenne korbácsom, már nem lenne bőröm.

Beülök, és behunyom a szemem, amikor becsukódik az ajtó. Az ülésen egy fekete sísapka vár.

A kurva életbe!

Az első ajtó is becsukódik, V morog valamit, mire a visszapillantó tükörbe nézek. Bólint. Tudom, mit akar. Azt, hogy vegyem fel a sísapkát.

Kane is mindig ragaszkodott hozzá.

– És ha nem? – kérdezem.

V a kapura mutat, ahonnan kiléptem.

– Utálom! – jelentem ki. Tudom, hogy gyerekes és még hülye kis ribancos is, de nem érdekel.

Felveszem a fekete sísapkát, és megrohannak az emlékek.

– Hová megyünk? A denevértanyára?

Hetekkel ezelőtti naiv kis kérdésem kalapácsként sújt le rám, miközben elsötétül a világ.

Az átkozott denevértanya most már az enyém, de legszívesebben porig égetném. Lehet, hogy meg is teszem.

Hamar odaérünk Mount otthonához. Tudom, hogy egy épületegyüttes a Francia Negyedben, de még sosem jártam ott. Nemigen hívnak oda társaságot.

V kinyitja nekem az ajtót, a sísapkához emelem a kezem, és tiltakozó morgás híján le is veszem.

V bólint, és biccent, hogy szálljak ki. Követem. Bemegyünk egy ajtón, fel egy ablaktalan lépcsőházban, végig egy csomó folyosón. A klubra emlékeztet.

Nem. Kizárt dolog. Nem is hasonlít rá.

Egy rejtett gomb nyomására megmozdul előttünk a fal. Ijedtemben odébb ugrom.

Na, ez már tényleg denevértanya.

Megint belém hasít az árulás fájdalma. Követem V-t egy könyvtárhelyiségbe. A falak mentén súlyos könyvszekrények sorakoznak, előttem hatalmas, fából faragott íróasztal áll.

Mount ott ül, valamit épp írt; most összehajtja, és borítékba teszi a papírt.

Mögöttem valami zizzen, és amikor megpördülök, látom, hogy Sebhelyes a kandallóba rejtett átforduló ajtón át távozik.

Mi a franc?!

Szemügyre veszem a szobát. Két bőrkárpitos karosszék, néhány lámpa és egy komód, amelyen italok sorakoznak. Mire Mount felpillant, alaposan körülnéztem.

– Nem szokásom audienciákat tartani, Ms. Ransom. Magát is csak azért fogadom, mert a feleségem megkért. Vigyázzon, hogy mit mond!

Normál körülmények között rendesen be lennék rezelve, de most… nincs vesztenivalóm. Egyáltalán nincs.

Hirtelen kimegy a fejemből minden kérdés, amire választ akartam. Csak egy marad.

– Miért? – kérdezem olyan rekedten, mintha rozsdás szöget nyeltem volna.

Fekete szemét rám szegezi.

– Mit miért?

– Miért tette? A bátyám halálát akarta? Ezért kellett így történnie?

Mount hátradől, és összefonja a karját. Méretre szabott öltönye Kane-re emlékeztet, és alig bírom rávenni magam, hogy ne nézzek félre.

– Ms. Ransom, őszinte részvétem a bátyja halála miatt.

– De én nem ezért…

A pillantása elhallgattat.

– Ha Rafe Ransom halála lett volna a célom, már régebben vége lett volna. Hogy mi közöm az egészhez? Nos, nem kellene magyarázkodnom, de annyit elárulok, hogy ha önt elrabolják vagy megölik, a feleségem nagyon bánkódott volna. Ezt csak úgy kerülhettem el, ha magát biztonságba helyezem.

A forrongó haragom kicsit csillapodik, ahogy közelebb lépek.

– De biztos vagyok benne, hogy tudott a tervről, hogy Rafe-et megölik!

Mount feláll, és az asztalra támaszkodik.

– Hogy mit tudtam vagy mit tudok, az kibaszottul nem tartozik önre!

Nem tudok felelni, mert megint elsírom magam és összecsuklik a térdem. Lehuppanok egy székre, és előre-hátra dülöngélve zokogok.

Nem érdekel, hogy Mount irodájában csinálok jelenetet. Semmi nem érdekel, mert ez a fájdalom szétmarcangol.

– Ha így kiborul, még a végén belebetegszik.

Pislogok, és észreveszem, hogy Mount elém guggolva egy doboz zsebkendőt nyújt felém.

– Ha bárkinek elárulja, hogy zsebkendőt tartok az irodámban, halál fia! Tönkretenné a hírnevemet.

Rezzenéstelen arccal mondja, bár humornak szánja, viszont én most nem tudok mit kezdeni a tréfával. Elveszek egy zsebkendőt, és orrot fújok.

– Semmivel nem lesz jobb, ha belefullad a gyászba, Temperance. Már mondtam, hogy maga ugyanolyan szívós nő, mint a feleségem. Megacélozza magát, összeszedi az erejét, és talpra áll. Nem halt meg, úgyhogy ne viselkedjen élőhalottként!

Felszárítom a könnyeimet.

– Ne tegyen úgy, mintha tudná, mit érzek! Ne tegyen úgy, mintha tudná, mi történt velem!

– Teljesen mindegy, tudom-e, és az is mindegy, mit érez. Ha a bátyja mellé akar mászni a sírba, csak tessék. De a feleségemet nem viszi magával. Azt nem hagyom. Akkor inkább megszabadulok magától, Temperance.

Hátrahőkölök.

– Hogy micsoda?

– Elszomorítja Keirát. Én pedig mindent kiiktatok, ami a feleségemet elszomorítja. Megértette?

A döbbenettől elkerekedik a szemem.

– Most komolyan azzal fenyeget, hogy megöl, mert Keira aggódik miattam? Miután a bátyám a szemem előtt halt meg?

Emlékszem a vitára Gregor Standishsel, és emlékszem, mennyire aggasztott, amit a szobrász Keirára mondott… és aztán meghalt. Biztos vagyok benne, hogy Mount tetette el láb alól, amiért megfenyegette Keirát és a szeszfőzdét.

A kérdésemre ugyan nem kapok választ, de úgyis tudom, hogy igen, Mount az én esetemben sem tétovázna. Keiráért bármit megtenne.

Én is ezt akartam, bár nem is tudtam róla. Ismét elönt a gyász és a harag.

– Szedje össze magát! Törölje le a könnyeit, és rakja rendbe az életét! És nehogy visszamenjen a Hét Vezérbe, amíg képtelen bőgés vagy visítozás nélkül megszólalni! Megértette?

Mount keményen beszél, és a lelkem mélyén gyűlölöm ugyan, de… igazat is adok neki. Mielőtt még távozni tudna, elkapom a karját.

A pillantása a kezemre siklik, majd ismét az arcomra.

– Akármennyire tudom is, hogy ebben igaza van, attól még gyűlölöm magát, amiért köze van ehhez az egészhez – mondom.

– Pontosan értem. – Elhúzza a karját. – És nem neheztelek ezért, Ms. Ransom.