Keresd a szerző ajándék novelláit:

https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Vi Keeland: All Grown Up, 2019

Fordította

SERES NOÉMI

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018

A beosztott, 2018

Egomániás, 2019

Csak szex, 2019

A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020

Copyright © 2019. ALL GROWN UP by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Seres Noémi, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Németh Renáta

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Olvasószerkesztő: Bardi Erzsébet

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-99-6

A kor csak az agyunkban létezik. Ha nem gondolunk rá, akkor nem is számít.

Mark Twain

Első fejezet

VALENTINA

Vegyél egy tangát!

Megdörzsöltem a szemem és közelebb hajoltam, hogy újra elolvassam a cédulát, ami a kanapé melletti lámpaernyőre volt ragasztva. A kanapén nyomott el az álom. De biztos rosszul láttam, hogy mi állt a cetlin.

Vagy mégse. Tényleg az volt ráírva: Vegyél egy tangát! De nem az én kézírásommal. Mosolyogva levettem a sárga, négyzet alakú papírt a csajos, bojtos lámpaernyőről, ami oldalra billent, amikor hozzáértem. Automatikusan megigazítottam, aztán mégis visszabillentettem. Egy nem a megfelelő helyre vetett árnyék vagy egy ferde kép megőrjítette Ryant. Úgy hagytam a lámpaernyőt, ami külön öröm, ha csak a válásomra gondoltam.

Erről az jutott eszembe, hogy a volt férjem azóta utálta ezt a lámpát, amióta hazahoztam. Kötelességtudó feleségként – mert ezt a szerepet játszottam odaadóan – elrejtettem a lámpát a vendégszobában. Miután Ryan elköltözött, másnap leporoltam és kihoztam a nappaliba. Azóta vettem még néhány hozzá illő díszpárnát is – tudom, hogy utálná őket.

Felálltam. A dübörgő fejfájásom új erőre kapott. Ah! Másnaposság. Túl sok bort ittam. Kibotorkáltam a konyhába egy kis kávéért és két fájdalomcsillapítóért – nagy szükségem volt rájuk. Út közben még egy cetlibe botlottam, ezt a bejárati ajtón találtam.

Regisztrálj a Match.com-on!

Levettem a sárga papírdarabot, és a tangás üzenettel együtt galacsinná gyűrtem. Előző este a legjobb barátnőmmel, Eve-vel tartottunk filmes estét. Havonta egyszer megittunk egy üveg bort – vagy kettőt – és filmeket néztünk. A középsuli utolsó éveiben kezdtük, és mind a mai napig megtartottuk ezt a szokásunkat. Azóta pedig jóval több év telt el, mint amennyivel szembe tudtam volna nézni ilyen korán reggel.

Aki ismer, tudja, hogy megszállottja vagyok a cetliknek. Az ajtóm általában tele van ragasztva tennivalókkal, akárcsak a fürdőszobai tükör, az autóm műszerfala… és még sok más hely. Miután végeztem egy-egy feladattal, és leszedhettem a post-iteket, a szertartás azt az érzést keltette bennem, hogy kezdek a dolgaim végére érni. Mostanában minden tele volt ragasztgatva ezekkel a sárga cetlikkel – vagy négyszer annyi volt belőlük, mint általában –, mert arra használtam őket, hogy felkészüljek az olasz nyelvtanári vizsgámra. Olasz mondatok lepték el a házat, mellettük a fordítással.

A legjobb barátnőm is láthatóan ráérzett a cetlizés ízére és kirakott párat, mielőtt ott hagyott a kanapén, ahol kiütöttem magam.

Feküdj le valakivel, nézett rám vissza az üzenet a hűtőről. Legalább sorrendben olvastam az utasításait. Először vennem kell egy tangát, majd meg kell látogatnom a Match.com oldalt, hogy feladhassam a cölibátusomat.

Csak órákkal később találtam meg az utolsó üzenetet. A fürdőszobai tükrön volt. Kései reggeli a legjobb barátommal. Lenyűgöző ember. Vasárnap tizenkét óra, Capital Grille, 72. utca.

– Randiznod kéne Liammel.

Eve-vel minden vasárnap másik étterembe mentünk, hogy teszteljük a versenytársakat. Egy francia étterme volt a város keleti felében, és szerette megnézni az új helyek étlapját meg az árakat. De ma mintha a szokásosnál több dolgot vett volna szemügyre.

– Liammel? A pincéretekre gondolsz?

– Ja.

– És úgy mégis hány éves? Húsz?

Eve az ajkához emelte a rózsaszín itallal teli martinis poharát.

– A vibrátorom is idősebb nála. – Belekortyolt az italába. – De beleesik a korosztályba, amiben megállapodtunk. És szerintem, akár le is selejtezhetném a vibrátoromat, ha hazajönne velem. Le merném fogadni, hogy parancsra is feláll neki. – Eve kinyújtotta az ujját, szemléltetve a folyamatot. – Liam, feláll!

Nevettem.

– Azt hiszem, ki kéne dobnod Tomot, ha azt a fiatalembert hazaviszed.

– Ne kísérts. Tegnap is este nyolckor már elaludt a fotelban. Milyen barát az, aki hagyja a legjobb barátnőjét, hogy hozzámenjen egy idős fickóhoz?

– Mintha bárki is megállíthatott volna, ha valóban azt is gondoltuk volna, hogy hiba hozzámenned Tomhoz. De szerintem nem volt hiba. Emellett viszont ki a fene tudna lépést tartani veled? Mindannyian hálásak vagyunk, hogy nem végzed vénlányként.

– Ha már ezt említed…

– Eszedbe se jusson.

– Elmentél már randizni Markkal?

– Markkal csak barátok vagyunk.

– Ő viszont nagyon is szeretne megdugni.

– Még meg sem száradt a tinta a válási papírjaimon.

Komolyan… Január, február, március, április… Te jó ég! Ilyen régen volt? Hová rohan az idő?

– Tizennyolc hónap nem is olyan hosszú idő.

– De már azelőtt két éve külön éltetek. Mikor is volt utoljára, hogy szexeltél egy jót valakivel?

– Hogy jutottunk ide, hogy máris a szexuális életemet taglaljuk? Vagyis inkább annak a hiányát. Már megint.

Eve már akkor rá akart beszélni, hogy randizzak, amikor Ryan még csak pakolta a szarjait a költöztető teherautóra. Jót akart. De mostanában már nemcsak piszkálgatott vele, hanem egyre tolakodóbb is lett.

Rá se bagózott, hogy megpróbáltam témát váltani.

– Mióta is? Két és fél éve?

– Tulajdonképpen – a villámra csavartam a tányéromon lévő tésztát –, ha jó szexről beszélünk, akkor sajnos több mint tíz éve. Ryannel a szex a vége felé minden volt, csak nem szenvedélyes.

A helyes – ugyanakkor borzasztóan fiatal – pincér visszajött az asztalunkhoz.

– Hozhatok még valamit, hölgyeim?

Amikor megszólalt, egyenesen rám nézett. Lehet, hogy nem voltam annyira képben, ami a randizást illeti, de meg mertem volna esküdni, hogy flörtöl velem.

– Desszertet esetleg? Valami édeset?

Imádnivaló.

– Nos… én tele vagyok, de köszönöm.

– Ne már! Egy kicsit sem tudlak kísértésbe vinni? Néha az ember nem is tudja, hogy csupán egy kis nyalánkságra van szüksége ahhoz, hogy újra visszatérjen az étvágya.

A pincér alkarjára néztem. Izmos volt és tetovált. Egyet kellett értenem vele.

– Nos… jól van. Talán viszek haza valami desszertet Ryannek.

A pincér mosolya szinte azonnal eltűnt az arcáról.

– Ezt meg mi a fenéért csináltad? – szidott le Eve.

– Mit?

– Azt, hogy megemlíted egy másik férfi nevét egy olyan srác előtt, aki egyértelműen rád volt mozdulva.

– A fiamra gondoltam – aki lehet, hogy hazajön ezen a hétvégén az egyetemről –, nem pedig a seggfej volt férjemre.

– Tudom. De a szexi pincérfiú ezt nem tudja.

– És? Ugye nem gondolod komolyan, hogy ágyba bújok egy húszéves fiúval?

– Miért ne? Nem kell hozzámenned. Csak újra randiznod kéne, Val.

– Nincs ellenvetésem. Csak még nem találkoztam senkivel.

Eve arcáról ordított, hogy tudja, hazudok. És igaza volt. A válásom óta meg sem próbáltam találkozni senkivel. Hogy őszinte legyek, még a gondolatra is megrémülök. Utoljára nyolcadikban randiztam, amikor Jimmy Marcum elvitt a végzősök táncára. Az exférjemmel középiskola óta együtt voltunk.

– Tartok a randizástól. Soha nem randiztam igazán. – Kézbe vettem az ölemben lévő szalvétát. Éreztem, hogy tüsszenteni fogok.

– Haaapci!

– Egészségedre! – Eve előrehajolt és megfogta a kezemet. – Tudom, édes. De minél tovább vársz, annál nehezebb lesz belevágnod. Túlságosan komolyan veszed ezt az egészet.

Fizettünk, majd egymásba karolva kisétáltunk az autóinkhoz. A Volkswagen Routanom előtt álltunk, Eve pedig a fejét csóválta.

– Venned kell egy másik autót.

– Mi? Miért? – Az ezüstszínű városi terepjáróm remek állapotban volt. – A Volkswagenek menők.

– Igen. Amit Lara Meyer bátyja vezetett még gimiben, nagyon menő volt. Talán egy hippibusz vagy egy lehajtható tetejű bogár is megtenné. De ez az autó úgy néz ki, mint egy… családi autó. Olyan benyomást kelt, mintha egy autónyi gyereket fuvaroznál a városban fociedzésre, majd hazamennél, hogy vacsorát készíts a férjednek.

– Mert pontosan erre használtam.

– Használtad. Tíz éve vezeted. Az isten szerelmére, már a gyerekednek is saját autója van három éve! Nem hinném, hogy ezek után szükséged lenne egy kombira, hogy edzésre vidd.

– Ez akkor is csak egy autó.

– Van kedved megnézni egy filmet holnap?

– Nem tehetem. A kis tanulócsoportommal készülünk a közelgő vizsgára.

– Akkor következő szombaton?

Hunyorogva néztem rá.

– De az emlékezet napi barbecue-sütögetésre ugye eljössz hozzám?

– Már május vége lenne? Azt hiszem, már a június is zsúfolt a naptáramban.

Eve megpuszilta az arcomat.

– Okostojás.

Odament az autójához. Néhány hellyel arrébb parkolt, majd hátrakiabált a válla felett, miközben kinyitotta a BMW-t.

– Majd elfelejtettem. A számla hátuljára ráírtam a számodat a szexi pincérfiúnak. Jó éjt, Valentina! Élvezd ki a lehetőséget!

Miközben elgurult mellettem és integetett, rám villantott egy mosolyt, de nem tudtam megállapítani, hogy viccel vagy komolyan mondja.

Jézusom, remélem, csak viccelt!

Másnap reggel, amikor feltöltöttem a telefonomat, két nem fogadott hívásom volt egy ismeretlen számról, és egy üzenet Marktól.

Mark: Kínai vagy olasz legyen ma este?

Markon volt a sor, hogy a szombat esti csoportos tanulás házigazdája legyen és vacsorát rendeljen. A másik két csoporttársunk, Desiree és Allison a folyó túloldalán lakott Manhattanben.

Valentina: Ugye tudod, hogy a lánykori nevem Di Giovanni? Soha nem választok moo shut, ha egyszer húsgolyót is ehetek. smiley

Mark: Di Giovanni? Ez sokkal szexibb, mint a Davis. Használnod kéne! Sokkal jobban illik hozzád, hiszen olasz. Viszlát ötkor!

Kedves fickó. Nem is lenne nehéz barátságnál többet kialakítani vele. Sok közös volt bennünk: elváltunk, a gyerekeink hasonló korúak, és mindketten elhatároztuk, hogy foglalkozást váltunk és tanárnak készültünk. De mégsem ezen a szűrőn át láttam őt. Nem mintha nagyon próbálkoztam volna vele, hogy másképp lássam, de abban is biztos voltam, hogy neki nagyon is vannak ilyen gondolatai. Ahogy Eve szerint is.

Megszólalt a telefonom, miközben kitöltöttem a reggeli kávémat. Ismeretlen szám. Hm… már harmadszor előző este óta. Nem vettem fel a hívást, hanem inkább írtam egy üzenetet Eve-nek.

Valentina: Te tényleg megadtad a számomat a pincérnek tegnap este?

Mire benyakaltam a napi első koffeinadagomat, addigra meg is érkezett a válasza.

Eve: Nem. De lehet, hogy véletlenül megadtam valaki másnak.

Valentina: Véletlenül? Hogyan lehet valakinek véletlenül megadni egy számot?

Eve: Ígérd meg, hogy nem leszel dühös.

Rányomtam a hívás ikonra. Nem volt türelmem üzeneteket pötyögni.

– Hadd kezdjem azzal, amit nem tettem.

– Jól van…

– Nem adtam meg a számodat a pincérnek.

– Igen, ezt már mondtad.

– Tudom. De megadhattam volna. Ugyanakkor szeretném, hogy tudd, soha nem adnám ki a számodat ok nélkül senkinek.

Mivel Eve idegesen vágott bele, hogy elmondjon nekem valamit, tudtam, nem valami jelentéktelen dologról van szó.

– Mit műveltél?

– Véletlenül feltettem a számodat a Match.com-ra.

– Hogy mit csináltál?!

– Nem akartam mindenki számára elérhetővé tenni, azt hittem, hogy privátnak jelöltem be, de rossz volt a beállítás. Általában a zöld jelenti azt, hogy mehet, a piros meg azt, hogy nem. De itt minden másképp van. Ki a fene csinál meg úgy egy honlapot, hogy a piros gomb jelentse azt, hogy igen?

– Miről beszélsz? Nem is vagyok regisztrálva a Match.com-on.

– Nos… de.

A gyomrom összerándult.

– Kérlek, mondd, hogy nem tetted meg!

– Nem. – Szünetet tartott és egy rövid időre megkönnyebbültem. – Vagyis… nem akartam.

– Mit csináltál?

– Amikor tegnap este hazaértem, készítettem egy profilt a Match.com-on. Mindent kitöltöttem, de még nem akartam nyilvánossá tenni. Legalábbis nem azonnal. Azt gondoltam, azzal, hogy létrehoztam neked, megkönnyítem a dolgod és lehet, hogy adsz ennek az egésznek egy esélyt. A barbecue-sütögetésen akartam beszélgetni veled erről.

– Az, hogy nem akartad nyilvánossá tenni, azt jelenti, hogy mégis nyilvánossá tetted?

– De nem ez a legrosszabb az egészben.

– Mi lehet még ennél is rosszabb?

– Mivel azt hittem, hogy privátnak állítottam be, egy kamu státuszt írtam ki neked, amit meg akartam mutatni.

Ó, istenem!

A laptopomhoz rohantam és kinyitottam.

– És mit írtál rólam?

– Nyugi! Már leszedtem. Egy óráig sem volt fenn. De addigra már sokan látták. Akkor jöttem rá, hogy mi történt, amikor az e-mail-cím, amit beállítottam a fiókodhoz, minden második percben jelzett.

– És mit írtál a profilomba? – rikoltottam.

– Azt, hogy: Harminchét éves, elvált, egygyermekes anya alkalmi dugáshoz partnert keres, hogy ismét belejöjjön a randizásba.

– Mondd, hogy csak viccelsz!

– Bár úgy lenne!

Egy héttel később úgy tűnt, a telefonom lecsillapodott. Egyik este, egy pohár borral a kezemben a kanapén üldögéltem és összeszedtem a bátorságomat, hogy megnézzem az oldalt, amit Eve csinált nekem.

Amit mindig szerettem volna megtenni: Elutazni Olaszországba.

Kedvenc szín: Élénk rózsaszín. Nem a vattacukor árnyalat, se nem az eperfagyiszín, hanem inkább a fukszia. Minél mélyebb, annál jobb.

Belekortyoltam a borba és elmosolyodtam. Ez teljesen olyan volt, mintha én írtam volna. Eve jó munkát végzett.

Kedvenc idézet: Una cena senza vino è come un giorno senza sole.

Egyre szélesebb lett a mosolyom. Helyesen betűzte. Egy étel bor nélkül olyan, mint egy nap napsütés nélkül. Ez volt apám kedvenc idézete. Amikor meghalt, csináltattam két táblát, amin ez állt. Az egyiket kiraktam a konyhámban, a másikat pedig anyámnak adtam.

Kinézet: Százhatvanhárom centi magas, vékony derék, megfelelő domborulatok a megfelelő helyeken, kreol bőr, hosszú, sötét, göndör haj, amit megszállottan vasalok, jóllehet a tincseim lélegzetelállítók, valamint kék szem, ami az egyetlen genetikai örökség az anyám részéről. A legjobb barátnőm azt mondta, hogy írjam ide, „ámulatba fogsz esni, ígérem”.

Kor: Huszonkilenc (plusz nyolc, de hát ki számolja).

Kit keresek: Természetesen a nagy Őt.

A tökéletes társ: Huszonnyolc és harmincnyolc közötti, magas, okos, vicces férfi, aki szeret utazni és tud táncolni (mert én nem tudok), aki szeret a festői tájakon autózni és kifinomult az ízlése, akit nem Ryannek hívnak, és akinek vicces beceneve van. (Az Orál Király és hasonló becenévvel rendelkezők azonnal az érdeklődők listájának tetejére kerülnek.)

Felrakott pár képet is rólam. Mindegyiket feliratozta. Az első egy bikinis kép volt, amin az ugródeszkáról elrugaszkodva épp Eve medencéjébe készülök becsapódni, mint az ágyúgolyó. A hajam szétterül a levegőben, átölelem a térdemet és befogom az orromat. Nem látszik az egész arcom, de a profilomból meg lehet mondani, hogy nevetek. Vicces kép volt. Én mondjuk nem ezt tettem volna fel, de sokat tükrözött a személyiségemből. Tetszett a kép. A képaláírás a következő volt: Nem félek repülni.

A második kép Ryan középiskolás ballagásán készült. Egy fekete-fehér, nyakba akasztós nyári ruhában vagyok, amitől nagyobbnak látszik a mellem. Fehér, széles karimájú, nyári kalap van rajtam. Szeles nap volt, úgyhogy fognom kellett a peremét. Majdnem az egész arcomat kitakarja, csak az ajkam látszik. Az egyetlen dolog, amit látni lehet belőlem, az élénkpirosra rúzsozott, fülig érő mosolyom. A képaláírás: Ez vagyok én, amikor büszke anyukát játszom.

Az utolsó képen Eve-vel ketten szerepeltünk. Még középiskolában készült. Kilencedik vagy tizedik osztályosok lehettünk és jól látszott, hogy nem voltam terhes. Egymás köré fontuk a karunkat és egymáshoz illő ruhában voltunk. Ez alá azt írta: Legjobb barátnők immáron több mint húsz éve.

Miután kiszedtem a profilomból Eve őrültségeit, úgy döntöttem, úgy hagyom, hogy csak én láthassam. Odamentem a hűtőhöz és kitöltöttem magamnak a harmadik pohár bort. Ahogy becsuktam az ajtót, egy hűtőmágnes leesett a földre. A kis papír, ami alatta volt, lassan repkedett a levegőben, majd a lábamnál landolt. Felvettem és elolvastam, mi áll rajta. Eve néhány héttel ezelőtt készített egy listát az egyik filmnézős esténk alkalmával. A címet vastaggal szedte, alá is húzta: Val bakancslistája. Az első néhány bejegyzés az ő kézírásával készült. Elég ártatlanul kezdte…

Tanárnak tanulni.

Elmenni Rómába.

Beültetni egy hatalmas kertet virágokkal.

Táncórákat venni.

Bálba menni.

Megtanulni szörfözni.

Elmenni egy zenei fesztiválra.

Márciusig meghagyni a karácsonyfát.

Venni egy mopszlit.

Ezek mind olyan dolgok, amiket szerettem volna megcsinálni, de Ryan nem szívlelte őket. Nem akarta, hogy újra tanuljak, hogy Európába utazzunk, hogy csak azért hozzak létre egy kertet, hogy szagolgathassam a virágokat. Kutyát sem akart. Volt egy kis kertünk az udvarban, de a volt férjem zöldségekkel ültette tele. Azt gondolta, hogy virágot ültetni oda, ahol senki nem látja, felesleges. És a karácsonyfa. Imádtam meghagyni. Van abban valami, ahogy reggel lejön az ember az emeletről, amikor még sötét van, és a karácsonyfa bevilágítja a nappalit. De Ryan utálta a díszeket. Kacatnak nevezte őket, ragaszkodott hozzá, hogy a fát már december huszonhatodikán leszedjük. Ha rajtam áll, egész évben ott hagyom a nappaliban. És szerettem volna egy kutyát. Egy mopszlit, hogy egészen pontos legyek. De Ryan azt mondta, tüsszög tőlük, pedig rengeteg barátunk van, aki kutyát tart, és amikor náluk voltunk, úgy tűnt, teljesen jól van.

A házasságunk évei alatt hagytam, hogy a vágyaim háttérbe szoruljanak. Eve pont emiatt kezdte el írni nekem a bakancslistát. Most már csakis rajtam múlt minden. Az én bakancslistám.

Míg az első kilenc pont ártalmatlannak tűnt, ahogy haladt az este, egyre érdekesebb dolgok kerültek rá a listára, majd befejeztük a második üveg bort is.

Ok nélkül szexi fehérneműt viselni a ruhám alatt.

Hét napon át mindennap más férfival randizni.

Szexelni nyilvános helyen, ahol fülön csíphetnek.

Egyéjszakás kaland – tilos megtudni egymás nevét.

Anális szex.

A szex hármasban ki lett húzva, miután Eve-vel elbeszélgettünk a fő szempontokról.

Összehajtottam a papírfecnit és beletettem a táskámba. Ez volt a legutolsó dolog, amit szerettem volna, hogy a fiam megtaláljon, amikor végre hazajön a nyárra. Teli pohárral a kezemben visszaültem a kanapéra és az ölembe vettem a laptopot, majd egy darabig a képernyőt bámultam. Match.com. Ittam egy kortyot és átlapoztam a képeket, amiket Eve feltett. Egyiken sem látszott igazán az arcom. Igazán senki nem tudná meg, ha feljelentkeznék és körbenéznék egy kicsit. És azt hiszem, ha csak a dolgok felét meg akarom valósítani, amik a bakancslistámon szerepelnek, akkor a legjobb, ha egy randival kezdek.

Nem tudom, talán a bakancslistám pontjainak a felidézése, de az is lehet, hogy a bor volt az oka, vagy éppen csak eljött az ideje… de megtettem valami olyasmit, amiről soha nem gondoltam, hogy megteszem… nyilvánossá tettem a profilomat.

Basszus! Ez most már tényleg az én életem.

Második fejezet

FORD

Az asszisztensemnek csodálatosan szép a feneke.

– Hogy a fenébe lehet itt dolgozni? – Logan tekintete követte Esmée-t, ahogy kisétált az irodámból. A csípője csak úgy ringott, a barátom feje pedig együtt ringott vele.

Nem okolhattam. Egy igazi szépművészeti alkotás volt az a hátsó. Kerek és telt – per pillanat szűk, piros szövetbe volt csomagolva, ami követte az alakját –, tökéletes fordított szívet formázott. Amikor Logan feje jobbra csavarodott és kis híján elérte a vállát, tudtam, hogy gondolatban a helyes irányba fordította a szívecskét.

Amikor Esmée az ajtóhoz ért, kacér mosollyal az arcán visszanézett a válla felett.

– Tehetek még önökért valamit, Mr. Donovan? Mr. Beck?

– Nem, köszönjük, Esmée.

Természetesen Logan önmagát adta. Képtelen volt befogni a száját.

– Itt kellene dolgoznom ahhoz, hogy minden reggel hallhassam, amint kimondja a nevemet az akcentusával?

Esmée nemrég érkezett Párizsból New Yorkba. Az erős francia akcentustól csak még szexibb volt. Meg kellett volna gondolnom, hogy Logan társaságában megkérjem-e rá, hogy hozzon nekünk kávét.

– Ne is figyeljen a barátomra. Nem jár sokat társaságba. Legyen szíves, csukja be maga mögött az ajtót.

Amikor az ajtó becsukódott, felvettem egy papírt az asztalról és meglobogtattam Logan előtt.

– Ne bámuld már az alkalmazottamat, te seggfej! Még a végén beperelnek miattad munkahelyi zaklatásért.

– Csak azt ne mondd, hogy gondolatban nem játszottál még el vele.

– Nem keverem a munkát és a magánéletet.

– Mióta is? Legutóbb, amikor bekukkantottam az irodádba, azt a vöröset dugtad a könyvelésről, akinek olyan kibaszottul szexi cipője volt. És ha nem tévedek, az unokatestvérét is. Párhuzamosan. Te szerencsés fasz!

– Az már régen volt. Azóta megkomolyodtam.

Logan hátrabillent a székével és vigyorgott.

– Á, el is felejtettem. De erről jut eszembe, a recepciós, Miss Komolyka. Mi is volt a neve? Misty? Marsha? Magdalene?

– Maggie. És ne emlékeztess rá. Egy kisebb vagyonba került.

– Kifizettem volna egy kisebb vagyont azért, amit attól a nőtől kaptál.

– Csakhogy nincs egy kisebb vagyonod, okostojás.

Néhány évvel ezelőtt kemény dolgokon mentem át és nem gondolkodtam előre. A recepciósom felvette, ahogy leszopott az asztal alatt. Fogalmam sem volt, hogy az egészet csak megrendezte. Két különböző szögből is felvette. Azt mondta, viselkedjek úgy, mint egy dühös főnök, aki megmondja az alkalmazottjának, hogy mit tegyen vele. Soha nem játszottam még szerepjátékot, de kiderült, hogy jó kis játék.

Mígnem megmutatta a felvételt és megfenyegetett, hogy beperel munkahelyi szexuális zaklatásért. Az ügyvédem mindent elrendezett, mielőtt még bíróságra került volna az ügy. Jó kis lecke volt. Ezt nem tanították az egyetemen.

– Szóval mi a tervünk a jövő hétre? – kérdezte Logan.

– Nálam. Este hatkor. A C vonalon megyünk. Észak felé a Nyolvanegyedik utcán.

Minden évben egyszer összegyűltünk az egyetemi haverjainkkal egy közös kocsmatúrára. Korán kezdtünk és az egyik metróvonalon haladva minden megállóban kiszálltunk, hogy újabb és újabb kocsmákba menjünk. Minden helyen csak egy órát töltöttünk. Tíz megálló, tíz különböző kocsma. A srácok általában már az ötödik megállónál kezdtek kidőlni. De mi Logannel mindig végigcsináltuk. Hogy bírjam az iramot, az italok között vizet ittam. Logan, nos, ő nem a konzervatív megközelítést alkalmazta, de ez az anyaszomorító annyit tud inni, mint senki más, akit ismerek.

– Hol kezdjünk alapozni? Mit szólsz az O’Malleyhoz?

Megnéztem az időt a telefonomon.

– Délelőtt fél tizenegy van.

Logan megvonta a vállát.

– És?

– Még dolgoznom kell. Neked meg el kell takarodnod innen. Tíz perc múlva megbeszélésem lesz.

– Még mindig nem hiszem el, hogy munkának nevezed, hogy itt ülsz és ez a perzsa macska meg kávét hoz neked.

– Aki Párizsból érkezik, az párizsi, nem pedig perzsa, te barom. És nem minden olyan egyszerű, mint amilyennek látszik.

Megvonta a vállát és felállt.

– Jól van. Megiszunk valamit ma este?

– Nem érek rá. Belláért kell mennem.

– Annabella? Hogy van a kis húgocskád?

– Nem annyira kicsi már. Külföldön töltött egy szemesztert. Madridban. Ma este érkezik haza. Megígértem neki, hogy elmegyek elé a reptérre.

– Máris egyetemre jár?

– Már a második évét kezdi. Tizenkilenc éves.

– A fenébe! Mindig is egy édes lányka volt. Le merném fogadni, hogy szexi, mint a picsa, most, hogy már nagykorú.

– Eszedbe se jusson, seggfej!

Logan nevetett és felém nyújtotta a kezét, hogy kezet rázzunk.

– Akkor jövő héten, szépfiú.

Ekkor szólt be Esmée telefonon.

– Mrs. Peabody van a vonalban.

Logan összeráncolta a homlokát.

– Te még mindig tartod a kapcsolatot azzal az őrült nővel?

– Nem őrült… csak különc.

– A különc az udvarias módja annak, hogy valakit őrültnek nevezz. – Logan a fejét csóválta. – Néha aggódom érted. Ugyanolyan bolond vagy, mint az a nő.

– Tűnés, te anyaszomorító! És ne zaklasd a recepciósomat kifelé menet.

Semmi értelme nem volt hazamennem a város északi részébe, hogy aztán visszajöhessek ugyanazon az úton a reptér felé, ahová tízre kellett kiérnem. Amúgy is elég dolgom volt az irodában, akár napokra is elfoglalhattam volna magam. Mire este hét lett, az emelet már kihalt. Már csak én voltam bent és az esti takarítószemélyzet. Rendeltem magamnak egy kis thai kaját és elhatároztam, hogy az ablak elé ülök le, hogy a várost bámulhassam. Nem akartam tovább a látványnak háttal, az asztalomnál ülni.

Belesüppedtem a bőrkanapéba, lerúgtam a cipőmet és feltettem a lábamat az előttem lévő üveg dohányzóasztalra. Még mindig maradt néhány óra, amit valahogy el kellett ütnöm, úgyhogy elkezdtem rendszerezni az e-mailjeimet, közben pedig pálcikával, a dobozból falatoztam. A beérkező leveleimet a káosz jellemezte. Mindig vagy háromszáz olvasatlan e-mail várt rám. A legrégebbiekkel kezdtem és megnyitottam egyet, amit már majdnem egy hete kerülgettem. A marketingesek vezetője azt akarta, hogy vegyek fontolóra egy félmillió dolláros befektetést a Match.com reklámkampányába.

Általában nem kérdőjelezem meg a döntéseit, hiszen huszonöt éven át együtt dolgozott az apámmal. De nem voltam róla meggyőződve, hogy egy társkereső oldal a megfelelő befektetési hely lenne, hogy egy jól menő manhattani cég megosztott irodatereit reklámozza. És elég sok pénz forgott kockán. A másik gondom pedig az volt, hogy nem tudtam, hogyan működnek az online randizós oldalak, ahogy a felhasználók vásárlási szokásairól se konyítottam semmit.

Miután elolvastam az előterjesztését, amit egy PowerPoint tartalmazott, ráklikkeltem az utolsó dián lévő linkre és elhatároztam, hogy tesztelem az oldalt. Nagyjából tíz perc alatt elkészítettem a profilomat. Amikor keresgélni kezdtem, olyan érzésem támadt, mintha csak egy áruházban járnék és a kedvenc ételem összetevőit keresgélném: érdeklődési kör, háttérinformációk, magasság, testalkat. Kezdtem egyre jobban belemélyedni. Beleírtam az olyan szarságokat is a profilomba, hogy mi a kedvenc idézetem és a kedvenc helyem, hogy az algoritmus össze tudjon párosítani azokkal a nőkkel, akik a leghasonlóbb elképzelésekkel rendelkeznek.

A keresésem eredményeképp vagy ezer profilt dobott ki a gép. Rákattintottam néhányra, és ahogy múltak a percek, összemosódtak az arcok. Minden nő, akit a hónap legnépszerűbb bárjában láttam, rendelkezett ilyen profillal.

Tovább kattintgattam és észrevettem, hogy néhány hirdetés is megjelent. Perceken belül eleget tudott meg rólam az algoritmus ahhoz, hogy olyan termékeket jelenítsen meg, amik megfelelnek az ízlésemnek. Hozzáadtam az egyik hobbimat, a túrázást, és kipipáltam az éves bevételről szóló kétszázötvenezer dolláros dobozt. Egy hirdetés ugrott fel bal oldalt, egy Patagónia márkájú, minden évszakra megfelelő hátizsákot reklámozott négyszáz dolcsiért. Ez az oldal ismerte a felhasználóit, és talán több személyes részletet tudott meg mindenkiről, mint bármilyen másik program.

Miután megvásároltam a kék Mountain Elit hátizsákot, rákattintottam az e-mailjeimre, és visszaírtam a marketinges igazgatónak, hogy mehet a projekt. Benne vagyok.

Semmi kedvem nem volt tovább takarítani az e-mailjeim között, viszont órák múlva kellett csak elindulnom Belláért. Szűkítettem a Match.com keresési feltételeimet és tovább dolgoztam a profilomon. A korosztályos besorolásnál vagy tíz percig bámultam a képernyőt.

Tizennyolctól huszonnégyig?

Huszonöttől harmincegyig?

Harminckettőtől harmincnyolcig?

Érett huszonöt évesen már nem foglalkoztam a tizennyolctól huszonnégyig kategóriával. Azt a korosztályt már ismertem. Nem volt türelmem a játékokhoz. Olyan nőt akartam, aki tudja, hogy mit akar, merre tart, nem pedig olyat, aki megpróbálja kitalálni, hogy milyen nőt szeretnék, és aztán megpróbál úgy viselkedni. Úgyhogy a tizennyolctól huszonnégyig korosztályt nem pipáltam ki.

Miután kipipáltam a huszonöttől harmincegyig csoportot, a kurzorom tovább vándorolt. Miért zárnék ki egy vonzó harminckét éves nőt? Legalább több tapasztalata van. És talán kevésbé áltat hazugságokkal. Pipa.

A módosítások után már csak egytucatnyi nő maradt, akik ideális jelöltek lehettek. Az első öt érdekesnek tűnt, megérte még egyszer megnézni őket. De aztán rákattintottam a hatodikra. Egy nő New Jerseyből. Elolvastam a mottóját és hangosan nevettem.

Érdekes volt, úgyhogy rákattintottam a képeire. Csak néhány volt belőlük, de az egyik különösen megragadta a figyelmemet. A fotó egy medencénél készült, miközben éppen becsapódik a medence vizébe. A sötét haja körülötte száll és amennyi az arcából látszik, nevet. Nem láttam rendesen a testét, hiszen összehúzta magát, de annyi látszott, hogy a bikinijét gyönyörű domborulatok töltik ki. Ráadásul olyan nőnek tűnt, akinek fontosabb, hogy jól szórakozzon, és nem érdekli, hogy esetleg tönkreteszi közben a frizuráját vagy a sminkjét. És az utóbbi időben, ha elmentem szórakozni, ez a típus vonzott.

Mire jelzett a telefonom, hogy ideje indulnom Belláért, már majdnem két órát vesztegettem egy társkereső oldalon, amiről soha nem hittem, hogy egyszer felkeresem. Elkezdtem bezárni a gépemen nyitva lévő ablakokat. Az utolsó ablakban a nő képe volt, aki a vízbe ugrott. Még egyszer megmosolyogtatott, mielőtt bezártam.

Az ujjam már a kikapcsoló gomb felett időzött, de meggondoltam magam. Még egyszer visszamentem a társkereső oldalra.

Végignéztem a hozzám illő nők listáját. Az egyiket kifejezetten gondosan szemléltem meg. Megnyitottam Val44 oldalát és ismét átnéztem.

Mi a fene? De végül is, miért ne?

Rákattintottam a profilja alatt lévő ikonra, hogy jelezzem, elnyerte a tetszésemet.