Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Meghasadt valóság, 2018

Nyomodban, 2019

Kettőnk titka (Függőség I.), 2019

Copyright © Ludányi Bettina

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN: 978-615-6013-69-9

A történet Cipruson, Páfosz városában játszódik.

A regényben megjelenő szereplők és
a cselekmény az író fantáziájának szüleménye.

PROLÓGUS

A nő ceruzája serceg a papíron.{1} Kurva idegesítő. Legszívesebben ráordítanék, hogy használjon már tollat, vagy hagyja abba. Amikor bejön hozzám, folyton ezt hallgatom. Komolyan… ettől fogok megőrülni.

– Szóval, hogy van ma, Audrey? – Felnéz a papírból, és rám mosolyog. Egy kósza vörös tincs kiszabadul szedett-vedett kontyából, és táncolni kezd az arca mellett.

A szememet forgatom.

– Bezártak egy csomó kettyós közé. Mit gondol, tündérke, hogy érzem magam? – Összefonom a karomat a mellkasom előtt, és lecsúszok a kényelmetlen, fából összetákolt, nyikorgó széken. Elfordítom a tekintetemet. Nézni sem bírom ezt az együttérző arcot, meg azt az erőltetett mosolyt.

– Engem mégis érdekelne…

– Ne röhögtessen már! – kacagok fel. – Rohadtul nem érdekli. Magát azért küldték be ide, hogy felállítson valami diagnózist, aztán begyógyszerezhessenek. Semmi másért. Biztos vagyok benne, hogy maguk még élvezik is ezt. Gusztustalan, perverz banda!

– Nincs igaza. Egyáltalán nem élvezzük ezt. – A homlokát ráncolja, amikor kimondja az élvezzük szót. Mint aki nem érti, hogyan is jutott ez eszembe.

– Kíváncsi, hogyan érzem magamat? – Előredőlök a székemen, két felkarommal megtámaszkodom a térdemen. A hirtelen mozdulatra kihúzza magát, és egymás mellé teszi eddig keresztbe vetett lábait. Ugrásra készen ül most előttem. Elvigyorodom. Fél. – Éhes vagyok. Ebben a kócerájban nem értik a normális kaja fogalmát. És ha éhes vagyok, akkor dühös is vagyok. Egész nap üvöltözést és sírást kell hallgatnom. Mások meg énekelnek és ordítoznak. Tényleg úgy gondolják, hogy ezek közé az aberráltak közé tartozom? – Ökölbe szorítom a kezemet, és felállok a székről. Az ablakhoz sétálok, amelyen rácsok feszülnek. Lenézek az undorítóan zöld kertre, ahol néhányan az ápolójukkal sétálgatnak. – Hányingerem van attól, hogy mindenki segíteni akar. Mert tudom, hogy ez csak a látszat, semmi több.

– Figyeljen! Bármikor feladhattam volna ezt. Engem rendeltek ki önhöz, de bármikor azt mondhattam volna, hogy elég. Hogy nem csinálom tovább. De nem tettem. Sem akkor, amikor heteken keresztül hallgatott, sem akkor, amikor üvöltözve nekem esett. És most sem, Audrey.

Hátrapillantok a vállam felett.

– Az van ráírva a homlokomra, hogy hülye vagyok, doki?

– Nem. Az van odaírva, hogy maga egy érzéketlen picsa – feleli kimérten, majd összeszorítja az ajkait. Megfordulok. Látom, hogy a türelmét már rég elvesztette, mégis erőlködik. Nem akarja feladni, és ez tetszik.

Alig észrevehetően elmosolyodom.

– Ez igen, doki. Most lett csak szimpatikus nekem.

A fejét ingatva mélyed bele a papírjaiba. Újra felharsan a ceruza idegtépő sercegése.

– Bocs, hogy morcos vagyok – vetem oda félvállról, majd újra az ablakon meredek ki –, csak tudja, a fehér nem az én színem. Túl romlott hozzá a lelkem, hogy fehéret hordjak.

Felhorkan mögöttem, amitől újra elmosolyodom. Imádom, amikor szélsőséges reakciókat vált ki az emberekből a szarkazmusom.

– Annyira mégsem lehet romlott a lelke, ahogy ön fogalmazott. Hiszen van valaki, akivel törődik, nem igaz, Audrey?

Jó kártya. Jól játszik ez a picsa. De nem elég jól. Nem érhet fel hozzám. Eljátssza az okos doktornőt, de valójában nem tud semmit. Soha nem fog rájönni a titkomra.

– Mi lenne, ha nem kérdezne hülyeségeket?

Unott arccal visszaballagok, és leülök a székemre. Hátradőlök, majd lecsúszok rajta, és összefonom a lábamat magam előtt.

– Talán inkább válaszoljon.

Kedves mosolya, előzékeny viselkedése már a múlté. Talán rájött, hogy ezzel a mézesmázos stílussal nálam nem ér el semmit. Maximum hányingert. Utálom az ilyen látszatkedvességet. Tudjuk, hogy nem akar itt lenni, akkor meg minek kell eljátszania?

– A válaszokat ki kell érdemelni. – A kijelentésemre felvonja a szemöldökét, és mozgatni kezdi a ceruzát az ujjai között. – De mivel kezdi kapiskálni, hogy nem vagyok vevő a bájos és erőltetett mosolyára meg a megjátszott kedvességre, ezért adok önnek egy választ. Valóban van valaki, akivel törődöm. Ő az egyetlen.

– Köszönöm – bólint, hogy nyomatékot adjon a szavának. – Ha fontos magának, akkor miért nem működik együtt? Neki is sokkal jobb lenne és magának is. Hiszen maguk…

– Együtt vagyunk a világ ellen. Bármi áron megvédeném.

– Mégis ámokfutásba kezdett.

– Azért, hogy végre… – A düh bombaként lobban bennem lángra, de ahelyett, hogy elveszteném a kontrollt, visszafogom magam. Megköszörülöm a torkom és megigazítom a hajam. Nem fejezem be a mondatot. Nem adom meg neki azt az elégedettséget, hogy még több információt szedjen ki belőlem.

Mindez csak egy játék…

Már úgyis kitaláltam, mit fogok tenni.

Úgy fogom irányítani ezeket az idiótákat, mintha bábok lennének. És még csak fel sem fog tűnni nekik… Akármilyen tanultak és okosak, nekem előnyöm van a furfang és az érzelmek csaknem teljes hiánya miatt.

Elvigyorodom, majd felnézek a dokinő zöld szemeibe. Állja a pillantásomat. Keményen és határozottan. Talán mégis méltó ellenfél lesz. Ettől pedig még jobban fogom élvezni a győzelmet, amit aratok.

I. RÉSZ

ALEX

Négy hónappal korábban

Magamba roskadva ülök a nappaliban.{2} Egyik tenyeremmel megtámasztom a homlokomat, a könyökömet a térdemnek nyomom. Megfáradt levegő hagyja el a számat. A rohadt életbe! Annyira, de annyira félresiklott minden, hogy egyszerűen képtelen vagyok feldolgozni. Mindenkinek azt mutatom, hogy jól vagyok. Hogy a történtek megviseltek ugyan, de nem készültem ki idegileg. Hogy a gyász nem mar minden egyes nap szörnyetegként a szívembe. Egy férfi nem kesereghet. Nem tűnhet gyengének. Nem hagyhatja el magát. De ez pokolian nehéz… A függőknek könnyű beadni a központban, hogy minden a legnagyobb rendben van, az élet pedig csodaszép, ám Nasos már más tészta. Neki jó szeme van az ilyesmihez.

És még így sem jött rá, mi folyik körülötte.

Ahogy én sem.

Végigdörzsölöm az arcomat a tenyeremmel. Lenézek a fekete ingemre, amely kigombolva lóg rajtam. Megígértem, hogy elmegyek, tartozom neki ennyivel, mégis… Olyan rohadt nehéz ez! Máshogy kellett volna történniük a dolgoknak. A „mi lett volna, ha” gondolat gyilkos örvényként ránt magával minden egyes alkalommal, amikor csak eszembe jut.

– Ó, a szentségit! – káromkodom el magam, begombolom az ingemet, gondosan betűröm a nadrágomba, majd a kocsikulcsért nyúlok. Ideje indulni. Hiába halogatnám, nem lenne könnyebb. Nem hibáztatnám kevésbé magamat. De tényleg! Hogy a büdös picsába lehettem ennyire vak? Hisz nem egy disszociatív személyiségzavarossal volt már dolgom. Még az egyetemi órák alkalmával is számtalanszor ellátogattunk a helyi pszichiátriára. Nem egy műszakot kellett végignyomnom ott még az előtt, hogy kijöttem volna az iskolapadból és ténylegesen munkába álltam volna.

Pontosan tudtam, hogyan viselkednek az identitászavarban szenvedők. Azt is, hogyan lehet őket a legkönnyebben azonosítani, de Niki mégis képes volt átverni. Vagyis nem ő, hanem az a másik… Niki. Ő vajon tudott róla? Tudta, mi történik vele? Akármikor felötlik bennem ez a kérdés, mindig azzal nyugtatom magamat, hogy a válasz egyértelműen: nem. Mert ha tudta volna, akkor nem hagyja idáig fajulni.

Ugye…?

Rákulcsolom az ujjaimat a kocsikulcsra, és behunyom a szememet. Nem is tudom, mi az elviselhetetlenebb: a veszteség, ami a közösségünket érte, vagy az önutálatom. Tehettem volna valamit, ha időben kapcsolok. Akkor az emberek, akik meghaltak, még most is élnének. Nincs mentségem…

Dühösen becsapom magam mögött az ajtót, és lerobogok a bérház lépcsőjén. Beülök az autóba, és míg felbőgetem a motort, addig üzenek Nasosnak, hogy elindultam. Ő már biztosan ott fog várni. Mindenhova időben érkezik – ha nem percekkel korábban. Én azonban nem bánom, ha kések egy kicsit. Nincs kedvem az emberekhez, a tömeghez… Egyébként sem maradok le semmiről, ha jobban belegondolok.

A forgalom miatt kések tíz percet. Leállítom a motort a parkolóban, de nem szállok ki és nem megyek be a kapun. Minden csendes. Sehol egy lélek – legalábbis a közelben. A telefonom rezegni kezd a zsebemben. Nasos hív.

– Minden rendben? – kérdi, amint felveszem.

– Igen, csak a forgalom…

– Kérlek! – Az e betűnél jól meghúzza a szót. – Komolyan engem akarsz átverni? Hiszen látom az autódat.

– Tényleg most értem ide – védekezem, bár nem értem, miért.

– Láttam. Van az már néhány perce. Alex, nem kell idejönnöd, amíg itt vagyunk. Húsz perc az egész, és már megy is mindenki a maga dolgára.

– Kösz.

– Hát van mit, barátom – mondja, s ezzel bontja is a vonalat.

Megkönnyebbülve szállok ki az autóból, és inkább elmegyek az egyik közeli kávézóba. Húsz perc elteltével kávéval és fánkkal a kezemben elkezdek visszasétálni az autómhoz. Nasos közben küld egy üzenetet: VÉGE! – írja.

Nagyszerű.

Végigballagok a bejárathoz vezető járdán, közben próbálom kiverni a fejemből a zavaró gondolatokat. Összeszedettnek kell lennem. Muszáj. Miatta… Végigmegyek a fehér falak között, és meg sem állok addig a bizonyos helyiségig. Az ajtóban megtorpanok egy pillanatra. Veszek egy mély levegőt, és benyitok…

– Már azt hittem, ide sem tolod a képedet! – Corinna olyan képet vág, mint egy duzzogó kisgyerek. Összefonja a karját a mellkasa előtt, és a száját csücsöríti. A haja gubancosan lóg le a vállára, a karjában lévő infúziótól elszorul a torkom.

Azért halványan elmosolyodom a nem túl szívélyes üdvözlésre, és behúzom az ajtót magam mögött.

– Sajnálom, hogy késtem. – Leülök az ágya mellett álló székre.

– Nasos idecsődített egy csomó függőt. Bár tudnám, mi a bánatnak. Ettől csak inni támadt kedvem.

Bár az arca sápadt, önmagát adja. A szemét forgatja, fintorog és erősen gesztikulál beszéd közben. Meg sem mondanám róla, hogy fájdalmai vannak.

– Hogy érzed magad? – terelem el a beszélgetést.

– Szarul – közli, miközben úgy néz rám, mintha hülye lennék. Az arcom egy pillanatra eltorzul. – Belém döfködtek mindenféle szart. Ráadásul annyi gyógyszert kapok, amennyit a drogos éveim alatt sem láttam. Meg hát fáj is, mint a rohadt élet.

A sebre gondol, amit Niki… vagyis az a másik ejtett rajta.

Vesz egy szaggatott levegőt, és babrálni kezd a takarójával. A cserfes Corinna eltűnt. A maszk félrecsúszott, és látni engedi a sérült és törékeny lányt. Tudom, hogy erős. Hogy kitartó. Tényleg egy harcos. De attól még meg kell birkóznia azzal, ami történt. Össze kell szednie a lelke darabkáit.

Harcos…

Legutóbb ezt Nikinek mondtam.

– Te is folyton rá gondolsz, igaz? – kérdi, mintha olvasna a gondolataimban. Már semmin sem lepődöm meg.

– Igen – vallom be töredelmesen. Ő az egyetlen, akinek nyíltan merek beszélni róla. Amikor először magához tért a kómából (ennek körülbelül egy hete), akkor nem tudtunk beszélgetni, de már stabil annyira az állapota, hogy meglátogathattuk. Ezért hozott ide Nasos néhány csoporttagot, aki ismerte a lányt. Támogatásként.

– Rémálmaim vannak. Folyamatosan. Sikongatva kelek fel az éjszaka közepén. Azért tömnek tele annyi szarral. Volt már nálam egy pszichológus is, aki szerint poszttraumás stresszben szenvedek. – Megrázza a fejét, mint aki képtelen ezt elhinni. – Azt mondta, hogy addig javasolja a kezelést, amíg fel nem dolgozom a traumát. Mintha fel lehetne dolgozni… – tart egy rövid szünetet. – Egyébként se jöjjön ide. Úgysem értené meg. Senki sem értené.

– Nem, de ezt nem is róhatod fel nekik. Ami történt, sokakat sokkolt, és bár az emberek együttérzők vagy próbálnak azok lenni, képtelenek teljesen átérezni a helyzetedet.

Corinna elfintorodik, és eltereli a beszélgetés fonalát.

– Képzeld, az anyja is az intenzíven van. Bár elvileg hamarosan kiengedik.

Feltűnik, hogy nem mondja ki a nevét. Én sem tudom, hogyan hívhatnám. Az a nő nem Niki.

– Mi történt? – teszem fel automatikusan a kérdést, bár annyira nem érdekel a válasz. Semmivel sincs erőm foglalkozni. Egy ideje már minden olyan szürke és… nem is tudom. Érzéketlen. A világ elvesztette a ragyogását. Elsötétült. Bemocskolták.

– Szívrohamot kapott, amikor megtudta, hogy… tudod.

Bólintok. Ennyi telik tőlem. Képtelen vagyok együttérezni azzal a nővel, holott ő semmiről sem tehet. Emlékszem még arra, mit mesélt nekem Niki a családjáról. Attól, hogy nem törődtek vele úgy, ahogy az elvárható lett volna, még nem rossz emberek, tudom jól. Mégis… nem tudok empátiát tanúsítani. Most nem. Még nem.

Mély csend zuhan ránk. Fáj a hallgatás, de túl tompa vagyok ahhoz, hogy beszélgetést kezdeményezzek. Meg egyébként is, mi a fenét mondhatnék? Egy ártatlan férfi meghalt. Yanna meghalt. Corinna csak a szerencsének köszönheti, hogy életben maradt.

– Tudom, hogy ott voltál.

Óvatosan felsandítok rá. Várom, hogy folytassa.

– Nem voltam teljesen a tudatomnál. Olyan volt, mintha lebegtem volna. De hallottam a hangodat. A nevemet mondogattad. – Felszegi a fejét, és a szemközti falra függeszti a tekintetét. – Arra is emlékszem, hogy hideg volt. Nagyon fáztam.

Igen, a súlyos vérveszteség miatt.

– A lényeg, hogy köszönöm.

– Nincs mit megköszönnöd – horkanok fel. Bár nem szerettem volna, mégis utat adok a csalódottságnak. – Jóval hamarabb kellett volna érkeznem…

– Időben érkeztél. Hiszen élek. Gondold el, mekkora pofon lesz ez annak a ribancnak. – A szája sarkában egy apró mosolyszerűség játszik. Nem jön szívből, nem valódi mosoly, csupán egy pozitív gesztus. Én azonban nagyon is aggódom amiatt a pofon miatt… – Nem kapták el, igaz?

Hallgatok.

– Jaj, Alex! Nasos nem mondott semmit. Ugye tudod, hogy ez is egy válasz? Legalább te legyél annyira tökös, hogy a szemembe mondod az igazat! – A haragja olyan gyorsan fellobban, hogy csak pislogok.

– Nem, nem kapták még el – felelem kertelés nélkül. – A rendőrségnek semmije nincs. Nem találják. Nincs nyom. Viszont a csapból is ez az ügy folyik. A média nagyon felkapta. Az újságírók és a riporterek árgus szemekkel figyelik a rendőröket és az ő felbukkanását is.

– Az orvosomtól tudom, hogy egy rendőr beszélni akar velem.

– Azt gondolják, hogy te talán tudod, hol van.

– Hah, naná! – nevet fel, de nem szívből teszi. Meg sem próbálja őszintének mutatni. Inkább csak a szarkazmus kedvéért teszi. – Azt viszont tudom, hol lesz, ha megtudja, hogy életben vagyok. Itt. El fog jönni értem… – Corinna arca kétségbeesetté válik. Úgy tűnik, végre benne is tudatosul, hogy egy pszichopatával van dolgunk, aki nem fogja annyiban hagyni ezt a játszmát. Addig nem, amíg meg nem nyeri valamilyen formában.

Reszketeg levegő szakad fel a torkából, a mellkasára szorítja a jobb tenyerét. A pulzusa megugrik, amiről a rákötött szívmonitor árulkodik.

– Corinna… – Felállok, leteszem a kezemből a zacskót és a kávét, amit eddig görcsösen szorongattam, és az ágya mellé lépek.

– Biztos, hogy megkeres. Elbaszta… nem haltam meg! Újra próbálkozni fog! – A hisztéria megszínezi a hangját, egyre gyorsabban veszi a levegőt.

– Meg kell nyugodnod. – Lehajolok hozzá és megfogom a két vállát. – Figyelj rám! Corinna, nézz a szemembe!

Engedelmeskedik. A benne ülő rémület láttán legszívesebben a falba ütnék.

– Le kell higgadnod, különben el fognak küldeni innen még a látogatási idő vége előtt.

Bólint és behunyja a szemét. Légzőgyakorlatokat kezd végezni, a körmeit a tenyerébe mélyeszti. Óvatosan az öklére teszem a kezemet, és lassan meglágyítom a szorítást. Még csak az hiányozna, hogy kikezdje a saját bőrét, és amiatt is magyarázkodnia kelljen.

THE PAPHOS POST

LEGFRISSEBB HÍREINK

Egy férfit és egy nőt ölt meg a fiatal lány

Mindenkit lesokkolt a gyilkosság.
A gyanúsított még szabadlábon.

Néhány munkás lelt rá szerda reggel a 27 éves Yanna Kormou holttestére egy banánültetvényen. Az orvos szakértő szerint a halál oka fojtogatás. A rendőrség szerint ugyanaz a tettes végzett vele, mint a 34 éves Pablo Miskosszal. Egyetlen feltételezett elkövető, a 27 éves Niki Varela ellen zajlik a nyomozás.

Nasos Contas, a helyi Függőkért Alapítvány igazgatója elmondta, hogy Yanna Kormou Niki Varela mentora volt a programban. A nyomozásba egy helyi szakértőt is bevontak, aki szerint Varela többszörös személyiségzavarban szenved.

Ha ez valóban igaz, és mindezt az elfogása után elvégzett vizsgálatok is alátámasztják, akkor a hatóságok nem vonhatják felelősségre a fiatal nőt a gyilkosságokért. Ebben az esetben a letartóztatás után a Páfoszi Pszichiátriai Intézetbe kerül.

Kapcsolódó cikkek:

Bűnös vagy ártatlan?

Felébredt a kómából a gyilkosságsorozat egyetlen túlélője

Rossou hadnagy nyilatkozata a gyilkosságsorozat ügyében

AUDREY

A gyanúsított még szabadlábon.

A csapból is ez folyik. Ez üvölt a hírekben és erről suttognak az emberek az utcán. Ehhez társul még a „feltehetően veszélyes” kifejezés is, amellyel arra próbálják ösztönözni az embereket, hogy tartsák nyitva a szemüket. Minél hamarabb lát meg valaki, annál hamarabb kerítenek kézre. Az idióták!

Halkan kuncogni kezdek, ami végül éles nevetésbe csap át. Senki nem fog feladni. A rendőrök egy szőke hajú, átlagos külsejű nőt keresnek különösebb ismertetőjel nélkül. Csakhogy ez a leírás már nem illik rám. Legalábbis abban a pillanatban már nem, amikor utcára lépek. Nem vagyok barom… Tegnap bevásároltam mindenféle sminkből, parókából és öltözékből, egy szakadt putriban csináltattam magamnak egy orrpirszinget, és kifúrattam a fülemet is. Talán egy tetoválást is felvarratok, még nem döntöttem el. A lényeg: Páfosz külvárosában könnyű beolvadni egy feltűnő rúzzsal és egy csöcskidobós felsővel.

Egy kis motelban húztam meg magam, ahol a tulajdonos nem ad számlát fizetéskor, és pult alól árulja a füvet. Tökéletes! Az emberek itt nem foglalkoznak egymással, csak magukkal. Ez azért van, mert mindenki rosszban sántikál. A belvárosi rész azt a hatást kelti, hogy itt minden rendben van. Kolbászból van a kerítés, meg minden… Pedig itt is vannak olyan környékek, ahol nem érdemes az ember lányának egyedül sétálgatnia.

Felkelek a kanapéról, ahol eddig üldögéltem. Az elhasznált rugók megnyikordulnak alattam. Leteszem a foltos asztalra a laptopot, amit készpénzért vettem a plázában. Úgy döntök, hogy egy ideig mellőzöm a híreket. Már épp bezárnám a böngészőt, amikor az oldal frissíti magát, és egy újabb hír bukkan fel.

Felébredt a kómából a gyilkosságsorozat túlélője

A cím mellett pedig ott van Corinna arca. Ez meg hogy lehet? Dühösen rákattintok a címre, és várom, hogy betöltődjön az oldal. Errefelé még az internet is szar. Gyorsan végigfutom a sorokat, a harag egyre jobban fellobban bennem.

Hogy az a…!

Corinna túlélte.

Ráadásul most rajta a világ szeme. Ő a gyámoltalan lányka, akinek szerencséje volt. Aki túlélte a találkozást a pszichopata gyilkossal. Hogy cseszhettem így el? Nem szúrtam elég mélyre? Meg kellett volna várnom, amíg elvérzik? Nem, az nem lett volna jó. A cikk szerint az a rohadék Alex rájött, hogy Corinna veszélyben van, és ahogy tudott, rohant hozzá. Ha ott maradok, elkapnak…

Éles fájdalom hasít a fejembe. A homlokomhoz kapok. A szemem előtt egy pillanatra elsötétül minden. Alig bírom megtartani az egyensúlyomat.

Niki.

– Elég ebből! – sziszegem a fogaim között. Erőlködnöm kell, hogy ne nyomjon le. Nem hagyhatom előjönni. Most nem. Behunyom a szememet és koncentrálok. Tudom, hogy semmi esélye ellenem, mégis kínkeserves erőfeszítésbe telik, mire feladja. Azt hittem, sokkal gyengébb lesz, de nem. A fenébe! Még egy zavaró tényező! Mindegy… A jövőben jobban oda kell figyelnem rá. Talán Corinna miatt kezdett el mozgolódni. Elég csak rágondolnom, hogy rángatni kezdje a láncait. Nem mintha bármit is elérne ezzel. Nem fogom engedni, hogy átvegye az irányítást!

A mosogatóhoz sétálok, és hideg vízzel leöblítem az arcomat. A kezeim remegése abbamarad, az éles fájdalom a fejemben enyhülni kezd. Helyes! Aludj csak! És addig, amíg édesen álmodsz, kigondolom, mi legyen a következő lépés. Nem tetszik nekem a jelenlegi felállás… bujkálni akartam, csak akkor mutatkozni az utcán, amikor nagyon szükséges, de hát… ember tervez, isten végez. Még jó, hogy beszereztem azokat a parókákat.

Corinna…

Mi legyen a sorsod?

Az első gondolatom az, hogy belopózok a kórházba, és álmában elvágom a torkát. A következő az, hogy inkább hagyom, hogy arra ébredjen, ott állok fölötte. Majd befogom a száját, és csendesen elmetszem a torkát. Kiélvezem, ahogy az éles penge a húsba hatol, a vér pedig bugyogva a párnára folyik. Amíg kialszik a szemében a fény, én végig mosolyogni fogok. A felvillanó fogsorom lesz az utolsó, amit életében lát.

Ám a terv sajnos hibás. Jó lenne, jó lenne, de ez csupán pillanatnyi megelégedéssel töltene el, ami nem elég. Nekem nem. Viszont az a kép, ami most kezd kibontakozni lelki szemeim előtt, sokkal jobban tetszik. Kevesebb ugyan benne a vér, viszont több a szenvedés, a bizonytalanság és a félelem.

Ez lesz az.

Ezt fogom tenni…

CORINNA

Menten felrobban az agyam.{3} Annyira kétségbeesetten ki akar szakadni belőlem egy kiáltás, hogy alig bírom visszafogni. Erőlködnöm kell, hogy magamban tartsam. Szinte tudatában sem vagyok annak, mit mondok, csak hadarom, ami a nyelvemre kúszik.

El fog jönni értem, igen.

Már éppen úrrá lenne rajtam a pánik, amikor megérzem Alex illatát. Arra kér, hogy nézzek a szemébe, és én megteszem. Vele olyan könnyű. Minden. Tudja, min mentem keresztül. Megért. Meg egyébként is van valami a kisugárzásában, ami megnyugtat. Amint keze a kezemhez ér, máris jobban érzem magam.

Még néhány levegő.

Beszív.

Kifúj.

Na még egyszer.

Néhány perc múlva érzem, ahogy a kitörni készülő pánik visszahúzza karmait, és csendes szörnyetegként újra az elmém sötét bugyraiba merül. Nem tűnik el. Ott marad. Megvárja a következő alkalmat, amikor szélesre tárul tudatom ajtaja, hogy aztán észrevétlen tolvajként kiszökhessen rajta.

– Jobban vagy? – kérdezi Alex, és én félek válaszolni. Ha nemmel felelek, akkor talán elmegy, hogy pihenhessek, ha pedig igennel, akkor is eltűnik a közelsége. Jelenleg ő az egyetlen biztonságos pont az életemben. Tudom, hogy nem állunk közel egymáshoz, mégis így érzem. Számíthatok rá.

– Igen – felelem végül.

Annyi mindent mondanék még. Például, hogy mennyire nehéz megszabadulni a rémképektől. Hogy még soha életemben nem éreztem ilyen keserűséget és ekkora csalódást. Elárultak. Bántottak. És a legrosszabb az egészben, hogy egy olyan ember tette, akit hagytam közelférkőzni magamhoz. Akiért a szívem legeslegmélyén, a jobb kamra legeldugottabb zugában még mindig aggódom. Mégis csendben maradok, megtartom magamnak a démonjaimat.

Egy másodpercre összekapcsolódik a tekintetünk Alexszel, és minden kétségem elszáll a biztonságomat illetően. Legalábbis addig, amíg ő itt van.

– Nem lehetne arról szó, hogy rendőrök álljanak az ajtóm előtt? Te talán rá tudnád venni a rendőrfőnökakárkit. – A homlokom ráncba szalad, amint megpillantom azt a valamit. A nyakamat kezdem nyújtogatni, hogy jobban szemügyre vehessem a fehér papírt. Mint egy kisgyerek, aki a boltból hazafelé tartó anyja elé rohan, hogy minél hamarabb belepillanthasson a kosarába. – Mi van a zacskóban? – kérdezem reménykedve.

Alex nem bírja megállni a hirtelen témaváltást mosolygás nélkül.

– Fánk. Gondoltam, jólesne. Bár talán nem ehetnél ilyesmit.

– Naná, hogy nem. Na, add ide gyorsan! – Érzem, ahogy visszatér belém az élet, és összefut a nyál a számban a cukor puszta gondolatától is. – Az itteni kaja szar. Ölni tudnék egy rendes levesért.

Alexre emelem a szememet, amelyek óriásira kerekednek. Megint az előtt nyitottam ki a számat, hogy gondolkodtam volna.

– Baszki, rossz szófordulat.

A fejét ingatva nyújtja át nekem a fánkot, amit lelkesen kapok ki a kezei közül.

– Próbáld szépen enni! Nem akarok magyarázkodni a nővérnél.

– Oké! – felelem vigyorogva, és már bele is harapok a cukormennyországba. Mióta magamhoz tértem, azóta gondolkodom azon, mi lesz velem. Hogyan éljem tovább így az életemet? Minden pillanatban attól rettegek, hogy feltűnik… Most azonban nyugodt vagyok. Valamennyire. Alex miatt. Nem akarom, hogy elmenjen. De sajnos tudom, hogy a látogatási időnek hamarosan vége…

Nincs parásabb hely éjszaka egy kórháznál. De komolyan. Nem hittem volna, hogy valaha ezt így fogom gondolni, de mióta felébredtem a kómából és álmatlanul forgolódom éjszakánként, a horrorfilmek áldozatai jutnak az eszembe… saját magamról. Néha csak annyit látok, hogy valaki szellemként elsuhan a nyitott ajtó mellett a gyéren kivilágított folyosón. Máskor hirtelen megjelenik a nővér az ajtóban, én pedig majdnem összecsinálom magamat. Mindig megjegyzi, hogy azok az ijedősek, akiknek nem tiszta a lelkiismeretük.

Ez tiszta hülye…

Nyilván nem tiszta, nem mondom, hogy ez hazugság, de basszus… Megkéselt egy pszichopata! Nem a mocskos lelkiismeretem miatt ijedek meg szellemnővértől, hanem azért, mert attól rettegek: eljön értem az az elmebeteg szuka.

Már ezzel is álmodom. Ezért félek elaludni. Nemegyszer előfordult velem, hogy arra riadtam: felettem áll és néz. Hangtalanul. Csendben. Bosszúszomjjal a szemében. Én… azóta sem fogtam fel. Egyszerűen képtelen vagyok megérteni. Tudom, mi történt vele nagyjából, de nem áll össze a kép a fejemben. Alex pszichiáter, ő választ tudna adni a kérdéseimre, de nem biztos, hogy akarom hallani. Még nem…

Megbíztam benne. Nála aludtam! Segítettem őt! Közben pedig fogalmam sem volt róla, hogy árnyként les rám a sötétben. Hogy csak arra vár, hogy engem is kiiktathasson. Nem tudom, hogy az igazi Nikinek ebben mennyi része van, de az biztos, hogy sosem fogom tudni megbocsátani ezt neki. Alakuljon bárhogy is a jövő, és érezzem bármennyire szarul is magamat emiatt.

A gyomrom hangosan megkordul. A vacsora egyáltalán nem volt kielégítő. A fiók felé nyúlok, és kiveszek belőle némi aprót. Úgy döntök, keresek egy automatát. Remélem, nem találkozom egyetlen nővérrel sem. Nem akarom hallgatni, hogy még korai felkelnem, meg hogy a csokoládé most tiltólistás. Akkor is azt fogok enni!

Lassan feltápászkodom, a tenyeremet a sebemre szorítom. A szentségit, de fáj! Az ágy megnyikordul alattam, hasonló hanghordozással nyögök fel én is, amint sikerül talpra kecmeregnem. Akkor is magamba tömöm azt a csokoládét, ha egy óráig tart is automatát találni. Úgy gondolom, a folyosón lehet. Vagy ha nem ott, akkor az előtérben. Akárhogy is, előkerítem, az hétszentség!

Az ajtóhoz támolygok, de muszáj megpihennem egy pillanatra. Amíg enyhén meggörnyedve kifújom magamat, megpillantok valamit az ajtóm mellett. A szemem tágra nyílik, majd kiugrik az üregéből. A levegő megakad valahol félúton a tüdőm és az orrom között. A szám önkéntelenül is sikításra nyitom, de csak akkor bizonyosodom meg róla, hogy tényleg jött is ki hang a torkomon, amikor a nővér ijedten megjelenik mellettem.

– Miss Valla! Mi a… – Nem fejezi be a mondatot, mert ő is meglátja.

– A… a rendőrség – nyögöm. – Hívja… őket!

A nővér hevesen bólogat, majd sebesen végigcsattog a folyosón.

{1} A jelenethez illő zene: Muse – Feeling Good

{2} A jelenethez illő zene: Unsecret X Gaits – Made for the Battle

{3} A jelenethez illő zene: Unsecret – Feels Like Falling (feat. Erin McCarley)