Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Shirzan szerelme (Ágyas és úrnő 1.), 2017

Shirzan bosszúja (Ágyas és úrnő 2.), 2018

A nyugati szerető (A szamuráj lánya 1.), 2018

A párizsi gésa (A szamuráj lánya 2.), 2019

Édes ébredés (A szerelem rabszolgái 1.), 2019

Rizsporos hétköznapok, 2019

Copyright © Budai Lotti, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Huszti Gergely

Korrektor: Kővári Bettina

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-09-8

A jóslat II.

Blanca szótlanul bámulta a szétszóródott kagylókat. Míg az asszony azon volt, hogy megértse a pap szavait, az nagyot nyögve felemelkedett, a polcról levett három kisebb agyagedényt, és letette őket maga elé. Végül összesöpörte a szétszóródott kagylókat, amelyek a jelek szerint feltárták előtte minden titkukat. A pap ugyanis beleszórta őket az egyik agyagedénybe, a tenyerét ráhelyezte, és átszellemült arccal motyogott valamit. Blanca számára Morró mozdulatai az áldást osztó pap gesztusait idézték, és hirtelen kirázta a hideg a sértő gondolatra.

– Jól vagy, Blanca asszony? – kérdezte Morró óvatosan.

A pap hangja magához térítette az asszonyt, és egyben ráébresztette, hogy még nem kapta meg azt, amiért jött. Hisz – férje távollétét kihasználva – azért lopódzott ki a babaló kunyhójába, hogy a jövőjét eltakaró fátyol mögé pillanthasson. De leginkább arról szeretett volna többet megtudni, megörvendeztetheti-e gyermekáldással morózus férjét, Juliót, aki a több évnyi sikertelen próbálkozás után egyre csak távolodott a feleségétől. Csakhogy Morró szavai nem sok vigaszt nyújtottak a számára. Annak jóslatai ködösek voltak, akár a kunyhó, amit betöltött Morró parázsló gyógynövényeinek terhes füstje. A pap zavaros és egyben vészjósló képekben beszélt, és Blanca korábban már-már azon volt, hogy faképnél hagyja az öreget, amikor az végre elárulta neki, hogy két kisleányt is lát a jövőjében. Blanca pedig égett a vágytól, hogy többet is megtudjon ezekről a gyermekekről, így végül mégiscsak rábökött a két, várakozó kagylókupacra.

– Mondd, Morró! – szólt Blanca. – Ezek az ő jövőjüket rejtik? A leányokét, akikről beszéltél?

A pap válasz helyett egy hosszú percig elgondolkozva meredt maga elé, majd az asszony kérdésére egy újabb kérdéssel felelt:

– Hajlandó vagy beszélni az uraddal a fivére ügyéről?

– Hogy jön ez ide, Morró? – kérdezett vissza Blanca türelmetlenül. – Egyáltalán, miről kellene beszélnem vele? A fivére halott.

– Megmondtam már korábban. A férjed még mindig viaskodik a fivére emlékével, és ezzel bajt hoz rátok. Rád, önmagára és az egész családjára. És jobb volna, ha a torony építésétől is eltántorítanád.

– Mégis, hogy érhetném én azt el? – kérdezte keserűen Blanca. – Hiszen a torony a rögeszméje, kész vagyont ölt az építésébe. Eltökélte, hogy az ő birtokán fog állni az egész istenverte sziget legmagasabb épülete. Nem is érdekli már semmi más… Még én sem.

Morró szomorúan csóválta a fejét.

– Blanca asszony, jobb volna, ha legalább megpróbálnád. Tegyen le erről a síron túli vetekedésről. Békéljen meg özvegységre jutott sógornőjével, az unokaöccseivel. És a fivére emlékével.

– A férjem gyűlölte a fivérét. Azt monda, az apjuk csak őt szerette, és…

– Éppen ez az, asszonyom… A gyűlölet. A sötétség. Ez az, ami akár hetedízig is képes láncra verni és boldogtalanságba taszítani. És a férjed ezzel a toronnyal testet ad ennek a gyűlöletnek, csak növeli az erejét.

– Kérlek, Morró! – csattant fel Blanca. – Hagyjuk azt a vacak tornyot! Nem elég, hogy még fel sem épült, de máris beárnyékolja az egész életem? Nem érdekel a sorsa…

Morró ekkor egy pillanatra megborzongott.

– Pedig, jóasszony… – morogta homlokráncolva –, nagyon is érdekelhetné.

– De mégis miért? – kérdezte Blanca, akit aggasztott a jós különös arckifejezése. – Miért olyan fontos neked az a torony?

– Nem nekem fontos, hanem neked. De hogy miért? Azt egyelőre én sem tudom. Talán a másik két kagylókupac elárulja.

– És talán a gyermekimről is megtudhatok azokból valamit? – kérdezte Blanca újra lelkesen.

– Valószínűleg – sóhajtotta lemondón Morró, majd felszólította az asszonyt, hogy ezúttal ő válasszon a két kagylókupac közül.

– Számít, hogy melyikre esik a választásom? – kérdezte az asszony.

– Ó, nagyon is! – felelte határozottan Morró.

Blanca egy darabig elgondolkodva nézegette a színes kis kagylókat, majd rábökött a baloldalira.

– Ezekkel kezd.

– Hm – hümmögte Morró. – Ám legyen.

Morró csak ennyit mondott, majd a kezébe vette a füstölgő növényekkel teli tálat, és újra belélegezte azok illatát. Ezután megmarkolta a kis kagylókat, és a korábban is hallott, idegen hangzású rigmusokat kántálva rázogatni kezdte őket a markában. Majd hirtelen, akárha csak égetni kezdték volna a bőrét, elengedte őket, és azok szerteszét szóródtak a földre terített kendőn. Morró a kagylók fölé hajolt.

– Hm – hümmögött. – Hm… Füstöt látok.

– Azon nem csodálkozom – köhécselt Blanca, akinek a parázsló növények már régóta kaparták a torkát.

Morró azonban az asszonyra ügyet sem vetve merült el a látomásaiban, amelyekből mintha csak egy-egy villanásnyi képet osztott volna meg a vele szemközt ülő asszonnyal.

– Füstöt látok – ismételte. – Vért… sikoltozó, kiáltozó embereket. A pusztulás jár a nyomukban. Vagy inkább ők szaladnak a pusztulás felé? Különös… A fény. Vakító, akár a villám. Ez a zaj. Az az éles fájdalom. Az a fülsiketítő robbanás.

I. fejezet

Az esküvő

Bamm!

Rebecca verítékben úszva riadt fel álmából. Szaporán szedte a levegőt, a homloka gyöngyözött, tekintete pedig úgy cikázott ide-oda a szoba félhomályában, akár a megriasztott őzé.

– Hát persze – gondolta a lány, amikor csillapodni kezdett a szívverése. – Csak az az átkozott harang… Csak azt húzták meg. Ostoba szokás, hiszen már rabszolgáink sincsenek.

Valóban, azt a néhány bérmunkást, akit a Fehér Orom-birtok foglalkoztatott, már nem hajnali harangzúgás, hanem a felügyelők ébresztették. A reggeli harangszó pedig már nem a szakadatlan munka kezdetét, hanem csupán azt jelezte, Fehér Orom lakóinak ideje reggelihez ülnie.

Rebecca kibújt a takaró alól és az ágy szélére ült. Megborzongott; a hálóinge csuromvíz lett az éjszakai forgolódástól és rémálmai kipárolgásától. A lány keresztülhúzta a fején a nedves alsóneműt és a földre dobta. Az ágy támlájáról felkapott egy fehér, virágokkal hímzett pamutkendőt, és könnyedén a vállára vetette. Rebecca szobája a hátsó udvarra nyílt, ott a korai órán nemigen akadt dolga a szolgáknak, hát a meztelenségétől nem zavartatva magát, elhúzta függönyeit, és leült a fésülködőasztal elé. Egy pillanatra újra felvillant szeme előtt az álmában látott robbanás, és halántékába fájdalom hasított. A lány a fájdalmas ponthoz kapta a kezét.

– Csak egy álom volt – suttogta összeszorított szemmel. – Egy álom, semmi több.

Rebecca belepillantott a tükörbe. Szeme alatt sötét árkok árulkodtak nyugtalan éjszakájáról. Hogy éppen ma… – bosszankodott. – Éppen ezen a napon festek úgy, mint egy nagybeteg!

Kopogtak.

– Szabad! – kiáltotta Rebecca, mire az ajtón Isabelle, a mindenes konyhai cseléd dugta be örökké mosolygós arcát.

– Doña Rebecca! – szólt, és hangja remegett az izgatottságtól. – Hát már ébren van? Persze, hogyan is ne lenne ébren ezen a gyönyörű és fontos napon? Én hajnal óta alig bírok magammal. Olyan izgalmas! No de jöjjön, Lupitával már előkészítettük a fürdőjét.

– Jól van, jól van – csitította Rebecca a kis cselédet, aki szinte erővel tuszkolta ki úrnőjét az ajtón. – Szavamra, Isa, úgy viselkedsz, mintha a te esküvődet tartanánk!

Rebeccának jólesett a frissítő fürdő, és az, hogy megszabadulhatott rémálma verítékétől. Egy órával később már maga sem találta olyan aggasztónak a tükörben elé táruló látványt, mint közvetlenül ébredése után. Panaszra egyébként sem lett volna oka. Kreolos bőre, zöldesbarna szeme, kissé kiugró, gazellaszerű arccsontja bőven elterelhették a vendégek figyelmét a szeme alatt húzódó karikákról. Nem is beszélve hollófekete, lágy fürtökben göndörödő hajáról, aminek fényére és puhaságára Rebecca mindig is büszke volt, és amit éppen csinos kontyba rendezett jobb füle mögött.

– Ma is így kívánja hordani a haját Doña Rebecca? – kérdezte Isa kissé csalódottan.

Rebecca leeresztette az éppen kezében tartott hajtűt, és kissé szemrehányóan a lányra pillantott.

– Talán nem tartod megfelelőnek? – kérdezte.

– Ó! – jött zavarba Isabelle. – Én csak arra gondoltam, hogy valami újdonság… esetleg egy fiatalosabb frizura…

– Amióta az eszemet tudom, így viselem a hajam – szögezte le Rebecca. – A vendégeink még a végén fel sem ismernének, ha ma nem így tennék. A fehér kamélia, éppen elég ünnepivé teszi majd… Egyébként is, Isa, huszonhét éves vagyok, és ezen a frizura mit sem változtat.

– Ugyan, Doña Rebecca… Húsznak sem látszik, tudja jól.

– Azért mégiscsak túl vagyok már a mátkakoron, és semmi szükség úgy tenni, mintha nem ez lenne a helyzet. Inkább hozd a kartonruhámat, kérlek!

– A kartonruhát? Csak nem ezt akarja viselni a szertartáson is? – zsémbeskedett Isa, de Rebecca a lányra sandított.

– Isabelle, szerinted, én ilyen puritán lennék? – kérdezte.

A cselédlány rémülten kapta a szája elé a kezét.

– Ilyen trágár dolgot sohasem mondanék, asszonyom, kapnék is érte Lupitámtól a számra!

– Jaj, Isabelle! – nevetett Rebecca. – Puritán az nem… Tudod, mit? Nem érdekes. Majd máskor megbeszéljük. Most segíts felöltözni! Szeretnék néhány szót váltani Mr. Wallace embereivel, mielőtt odébbállnak.

Rebecca néhány perccel később keresztülvágott az udvarház nagytermén, ahol a szokatlan jövés-menés jelezte, Fehér Orom ünnepnapra virradt. Az asztalokat és székeket a cselédek kihordták a patióba – Rebecca ötlete volt, hogy ott tartsák a lakomát, ahol a körben elrendezett asztaloknál családias hangulatban telhet az ünnepi vacsora. A maradék bútorokat a falak mellé tolták; a nagyterem lesz a tánc helye. Három ügyes kezű cselédlány majd virággirlandokkal és -csokrokkal díszíti fel az egész termet, a karos gyertyatartók ágaitól kezdve a bejárati ajtóhoz vezető lépcső korlátjáig. Ma minden tökéletes lesz – gondolta Rebecca, és elégedetten biccentett emberei felé. Azok tisztelettudóan köszöntötték, majd az úrnő kilépett a napsütésben ragyogó udvarra. A ház elé éppen ekkor kanyarodott be egy hintó. Mögötte egy megpakolt szekér közeledett.

Rebecca a napfényben a kezét a szeme elé tartva próbálta kivenni, ugyan ki lehet az érkező, és amikor felismerte, szíve nagyot dobbant a csodálattól. A hintóról lepattanó fiatalabb férfi újonnan szabott galambszürke frakkjában és selyem nyakkendőjében alighanem a megye legelegánsabb vőlegénye lehetett. Igaz, a mögötte lekászálódó örömapa is igen elegánsan festett, de a testes Señor Valdez korántsem volt már olyan vonzó látvány, mint a fia; Horatio fekete haja olajtól fényesen lapult a fejére, frissen borotvált arca sugárzott a boldogságtól. A lány szíve összerándult.

Milyen fess az esküvői öltözetében! – gondolta, hanem amikor Horatio rápillantott, Rebecca arcáról egyszeriben lefagyott a mosoly.

– Horatio! – kiáltotta szinte dühösen. – Mi nem jut eszedbe? Idejönni korán reggel? Hisz nem tudod, hogy tartja a mondás? A mennyasszonyt látni az esküvő előtt…

– Balszerencsét hoz. Tudom, kedves Rebecca, de ne rémüldözz, nem vagyok babonás. És szerintem te sem hiszed, hogy bármi is múlna azon, ha a vőlegény néhány órával az esküvője előtt lépi át az ara házának küszöbét. Különösen, hogy néhány óra múltán ez már az én otthonom is lesz.

– Jó, jó, de a szokás, az akkor is szokás. Különben is, jobb nem kockáztatni. Úgyhogy, Horatio, jobb, ha gyorsan előadod, miért jöttetek ideje korán… És mire fel ez a megpakolt szekér?

Rebecca végigjártatta tekintetét a rakományon. Egy ketrecben tyúkok hangoskodtak, mellettük pedig egy hatalmas sertés teteme feküdt, ami pedig a legkülönösebb volt: a zöldséges- és gyümölcsöskosarak között három, puskával felfegyverzett komor ábrázatú munkás is gubbasztott. Horatio már épp felelni készült Rebecca kérdésére, amikor az örömapa félretolta a fiát az útból, és határozottan – mint aki eleve ellenkezésre számít – így szólt:

– Ezzel a csekélységgel szeretnénk hozzájárulni az esküvői lakomához, kedves.

– Csekélység? – kérdezte Rebecca az ajándékra pillantva. – Señor Valdez, ennyi étellel kétannyi vendéget jól lehet laktatni, mint ahányat meghívtunk.

– Jaj, kedves, mondtam már, hogy szólítson Diegónak, hisz hamarosan rokonok leszünk – szakította félbe a férfi némileg türelmetlenül.

– Rendben… – vett nagy levegőt Rebecca. – Ahogy már mondtam korábban is, Don Diego, az illem úgy kívánja, a menyasszony háza lássa vendégül a násznépet. És higgye el, képesek is vagyunk rá.

– Jó, jó tudom én – erősködött az öregúr. – Azért ne mondja, hogy egy kis segítség nem jön kapóra. Tudja jól, hogy Diego az egyetlen fiam, szeretném, ha az esküvőjének megadnánk a módját. Anélkül, hogy a d’Avilák ebbe tönkremennének. Különben is, Fehér Oromban sem tartanak mindennap esküvőt, meglehet, hosszú évtizedekig ez lesz az utolsó.

– Na de, apám! – szólt rá Horatio Don Diegóra, mikor látta, hogy Rebecca arcát lassan pirosra festi a méreg és a szégyen. – Most már elég lesz.

– Ó, fejezze csak be! – szólt megremegő hangon Rebecca. – Persze, tudom én jól, mire céloz Don Diego.

Az idős férfi elvörösödött, és jól látszott rajta, szívesen visszaszívná a szavait. Látva zavarát, Rebecca végül megkegyelmezett neki, és immár higgadtabb hangon mindössze ennyit mondott:

– Don Diego… Értékelem a segítő szándékot, és bár Fehér Orom valóban nem a leggazdagabb birtok a környéken, azért egy esküvőnek még mi is meg tudjuk adni a módját. A d’Avilák nem koldusok, még ha nem is alakult olyan szerencsésen a sorsuk, mint a Valdezeknek.

– Kedvesem, az apám igazán nem úgy értette! – szólt közbe Horatio, majd Rebeccát kézen fogva kissé távolabb vonta a lányt.

– Borzasztó tapintatlan tud lenni – fogta suttogóra hangját a férfi. – De ismered őt, tudod jól, miért fontos ez neki. Nem felvágni akar, és a nem is kegyelemkenyérnek szánja az ajándékot. Tudod, mennyit nélkülöztünk gyerekkorukban, és apánk mennyit dolgozott, hogy a családunk ott tartson ma, ahol. Más sem érdekli, csak hogy nekem és a húgaimnak mindent megadjon, amit egykor nem tudott. Mindketten tudjuk, hogy ebben a kérdésben a tiéd a végső szó. Tényleg olyan nehezedre esne elfogadni ezt a pár jószágot és egy kosár zöldséget?

Rebecca Horatio kezére pillantott, amely még mindig a magáéba zárva tartotta az övét.

– Nem – szólt végül a lány ellágyulva. – Nem, nem esik nehezemre. Igazad van, ez a nap nem az én büszkeségemről, hanem a szerelemről szól.

Rebecca egy pillanatra összerezzent, majd újra Diego Valdezhez fordult.

– Don Diego, köszönjünk a nagylelkűségét, Lupita bizonyára csodás malacpörköltet készít az ajándékából.

– Ó, azt meghiszem! – ült ki boldog mosoly az örömapa arcára.

– De a fegyveresekről még nem szólt – vette vissza a szót Rebecca. – Rájuk mi szükség van?

– Hát a lázongások miatt! – magyarázta Don Diego olyan képpel, mint aki valami magától értetődőt magyaráz. – Hallania kellett, hogy a forradalmárok megint mozgolódnak. Csak a múlt hónapban vagy fél tucat kisebb-nagyobb csetepaté borzolta a kedélyeket Oriente megyében vasárnap, a San Luis-i piacon még lövöldöztek is, amikor a felkelők röplapokat kezdtek osztogatni. Ilyen veszedelmes időkben jobb az elővigyázatosság.

– Don Diego – szólt Rebecca ezúttal indulat nélkül, de a korábbinál is határozottabban –, megértem az aggodalmát, csakhogy az alaptalan: a forradalmárok a honfitársaink. Nem bűnözők, nincs félni valónk tőlük, különösen nem egy esküvőn.

Horatio, akin jól látszott, szeretné megelőzni a vitát, közbelépett.

– Jó apám, ne feledd, a család, amelybe házasodni készülök, régi támogatója a forradalom ügyének.

– Amíg csak lélekben teszi… – morogta Don Diego.

– Nos, ennél többről van szó. Ami azt illeti, épp a minap léptem be Doña Ines honlányi egyletébe.

– Hogy mit csinált? – hördült fel a két férfi szinte egyszerre.

– Rebecca kedves, ezt egy szóval sem említette – mondta Horatio némileg szemrehányóan.

– Ez botor tett volt – replikázott az öreg is. – Hanem már édes mindegy. Doña Inest három nappal ezelőtt letartóztatták, éppen összeesküvés vádjával.

– Hogyan? – csattant fel Rebecca. – Azt a szerencsétlen asszonyt, egy hadiözvegyet?

– No, ne rémüldözzön! – csitította Don Diego. – Egyetlen éjszaka után szabadon engedték, bizonyára úgy vélték, néhány szédült tyúk kotkodácsolása nem jelent veszélyt a kormányzatra, de a házát ezentúl megfigyelik. Aligha kerül sor több „hazafias egyleti estre”.

Rebeccán jól látszott, szívesen illetné néhány keresetlen szóval a csendőröket, de egyelőre, hiszen mégis esküvőre készültek, fékezte magát.

– Ugyanakkor – folytatta Don Diego még mindig kissé ingerülten – azt, hogy az étel dolgában makacskodott, azt megértem. De ez a ház hamarosan a fiam háza is lesz, és szeretném, ha a vendégei biztonságban éreznék magukat.

– A vendégek biztonságát semmi nem fenyegeti – emelte fel a hangját Rebecca. – Legkevésbé, az úgy nevezett felkelők. Legfeljebb a spanyol csendőrök. Feltételezem San Luisban is ők nyitottak tüzet. Más aligha, hisz a kubaiaknak megtiltották a fegyvertartást. Hogy ezeket – pillantott Rebecca a puskákra – honnan szerezte, nem is firtatom. Mindenesetre nagyobb veszélyt hoz velük a házamra, mintha forradalmárokat terelne be a kapun.

– Na, de kérem! – háborodott fel a férfi. – Én mindössze a biztonságuk érdekében hoztam ide őket. Hálás lehetne érte!

– Hogy hálás? – kérdezett vissza Rebecca.

– Nézze, leányom – folytatta meglágyulva a férfi. – Értse meg, hogy mostantól más idők köszöntenek a d’Avila házra. Tudom jól, mennyit küszködtek, hogy a Hosszú háború éveiben fenntartsák a birtokot, és megóvják lakói életét. De most már önök is a Valdez családhoz tartoznak… Többé nem kell férfiak védelme nélkül élniük.

Rebecca arcán szélsebesen váltották egymást az érzelmek; látszott, büszkeségében szívesen helyretenné a kotnyeles férfit, mondván, hogy miként eddig is, úgy ezután is elboldogulnának a Valdez férfiak oltalma nélkül. Másrészt érezte Señor Valdez jóindulatát, és nem akarta volna éppen azon a napon az ellenségévé tenni Horatio apját.

– Talán Rebeccának igaza van, apám – szólt közbe Horatio, kihasználva a lány habozását. – Nem valószínű, hogy a felkelők éppen ma este kellemetlenkednének errefelé. Elegendő lenne néhány bérest állítani a kapuba őrszemként. Ez, remélem, neked is elfogadható kompromisszum.

Horatio az utolsó szavait Rebeccához címezte, aki végül lassan bólintott. Señor Valdez is megelégedett a fél sikerrel, hogy legalább az élelmet otthagyhatta, és ő, a vőlegény, valamint a mogorva fegyveresek visszatértek Manzanillóba, ahol a Valdez család városi házában is folyt már a készülődés. Ahogy a hintó és szekér eltűntek a birtok kapujában, Rebecca folytatta megkezdett útját az új ülepítő épület felé, amit az egykori szolgaszállásból alakították át. Jó nyolc éve már, hogy egyetlen fekete sem született többé rabszolgának a szigeten. Igaz, szabadságukért rengeteg vért hullattak. Majd harminc évvel korábban, Rebecca születése napján tört ki a forradalom, az azonban mindössze jó tíz évig tartó hadakozás és vérontás kezdetét jelentette, és a végére az ország kifáradt, kivérzett, győzelemre azonban nem jutott. A spanyol korona, aminek haderejét az első években lekötötte a Fülöp-szigeteken zajló háború, végül hatalmas erőkkel fojtotta hamvába a kubai szabadságharc még pislákoló lángját. Csakhogy annak parazsa még sokáig égett az emberek lelkében. A tízéves háborút követő fel-fellobbanó lázongások egyike után pedig a spanyolok belátták, ideje engedni, ha másban nem, de legalább a rabszolgatartás kérdésében.

Rebecca pedig Fehér Orom feleslegessé vált barakkjaiban jelölte ki az új feldolgozóüzem helyét, ahol verejtékező emberek helyett, hamarosan pöfékelve rázkódó gépek teremtik majd elő a „fehér aranyat”, azaz a cukrot. Amikor belépett, egy idősebb fekete férfi fordította felé az arcát, amely egyszerre ragyogott az izzadtságtól és az elégedettségtől.

– Doña Rebecca! – mondta lelkesen. – Éppen időben jött! Az amerikai emberei az utolsó csavarokat tekerik a helyükre.

– Remélem, Sisco, Mr. Wallace időben végez – felelte Rebecca. – Legkésőbb, mire a menyegzői harangok zúgni kezdenek.

– Egyet se féljen, asszonyom – lépett most hozzájuk egy keménykalapos bajszos férfi, aki erősen törte a spanyolt. – Én és az embereim két órán belül itt sem vagyunk. A következő hetekben egy Palmarito melletti birtokon helyezünk üzembe egy új présgépet és egy nagyobb centrifugát.

– Hát nem gyönyörű látvány, asszonyom – súgta Sisco Rebeccának, miután az amerikai visszatért embereihez.

Az öreg fekete tekintetével szinte simogatta a teremben sorakozó vadonatúj gépeket. Szélesebb és keskenyebb kürtők, hasas, fényes rézedények, tekergő csövek… Rebeccának olyan érzése volt, szinte nem is e világra való a szeme elé táruló látvány.

– Nem hittem volna, hogy megérem ezt a napot – folytatta Sisco. – Ha az öreg Alejandro d’Avila úr ezt látná, bele is szédülne! Mindig is erről álmodozott. Modernizálás, haladás, gépesítés…

– Nos, ha lát minket, akkor most bizonyára boldog – szögezte le Rebecca.

– A kisasszony talán nem az? – kérdezte Sisco.

Rebecca elhúzta a száját.

– Nem erről van szó, Sisco – bökte ki végül. – Boldog vagyok. De tudod, ez a boldogság nem felhőtlen. Mindez nem a semmiből termett itt. Rettentő adósságot vettünk a nyakunkba.

– Persze, azt tudom.

– Gyakran attól félek, hogy a visszafizetése meghaladja az erőnket – folytatta Rebecca. – Hitelt nem is kaptunk volna, ha Don Horatio apja nem jár személyesen közbe az érdekünkben a bankigazgatónál. A jelzálog persze még így is terheli a birtokot. Ha az idei termés nem lesz bőséges, ki tudja, hogyan fizetjük vissza azt a rengeteg pénzt?

– Csakhogy a termés jó lesz, sőt, mi több, kitűnő! – jelentette ki határozottan Sisco.

– És mégis miért vagy ebben ennyire biztos?

– Mert a borúra mindig derű következik, Doña d’Avila. Az úr a megmondhatója mennyit szenvedtek Fehér Orom lakói az elmúlt években. Az az átkozott háború… Hányszor égették fel a földjeinket? Hányszor vitték el erővel a jószágot?

– Ne is mondd! – sóhajtotta Rebecca. – Szegény, anyám, mennyit harcolt, hogy megvédje ezt a birtokot. Hogy megvédje a családját. Különösen, miután Señor Céspedes odaveszett a háborúban.

– De maga, Rebecca kisasszony, végig ott volt mellette – mondta gyorsan Sisco. – Tudta, hogy számíthat magára. A mai napig emlékszem arra a tavaszra, amikor állatok híján maga és Veronica asszony vállvetve húzták az ekét a földeken.

– Szegény mama – mondta Rebecca halkan. – Kár, hogy hiába volt az igyekezetem. Az egészsége…

– No, igen, alaposan meggyötörte az élet. Az Isten nyugtassa!

Rebecca és Sisco ekkor néhány pillanatot a gyásznak és az emlékeiknek áldoztak, ám nem tudtak soká a múltban időzni. Mr. Wallace Rebeccához lépett, és vidoran kijelentette, hogy mindennel elkészültek, és a hatalmas ólom- és rézmonstrum csak arra vár, hogy a birtok úrnője elsőként hozza működésbe. Mr. Wallace Rebeccát egy, a terem sarkába állított póznára szerelt dobozhoz vezette.

– Húzza meg azt a kart! – biztatta Mr. Wallace Rebeccát, és egy fel- és leállítható botra bökött. A lány megragadta az indítókart, majd egy határozott mozdulattal felfelé húzta. A termen először egy halk, de egyre erősödő mormogás futott végig, majd sorra beindultak a berendezések – az aprító, a daráló, a prés –, míg lassan ki nem teljesedett a mechanikus szimfónia.

– Meglátja, Doña d’Avila – harsogta túl Mr. Wallace a zajt –, ha majd nemcsak üresen, magukban pöfékelnek, hanem a friss, ropogós nádcukorral dolgoznak ezek a jószágok! Öröm lesz nézni, nekem elhiheti.

Utolsóként a centrifugát érte el a mindent megremegtető gőz, és abban a pillanatban a kerek üst teteje robbanásszerű erővel és hangos csattanással felcsapódott.

Füst. Fájdalmas kiáltások. Egy asszony hangja, amely erősebben és tisztábban hallatszik a többinél. Felsikolt. A füst még mindig gomolyog, Rebecca érzi a húsát marcangoló fájdalmat. Az asszony most már suttog:

– Nem tudtalak megvédeni. Bocsáss meg nekem!

A hang elhalkul, a látomás elenyészik, de Rebecca még mindig az orrában érezte az égő emberi hús szagát.

– Doña d’Avila! Az isten szerelmére, mi lelte?

– Kérem, jobb, ha távolabb lép! – kiáltott rá Sisco Mr. Wallace-ra. – A robbanás, az volt az oka.

Rebecca előtt lassan kitisztult a kép. A füstfelhő és az orrfacsaró bűz, ahogyan jött, tova is úszott, és ő újra ott volt, az egykori rabszolgaszállás döngölt padlóján térdelt kétrét görnyedve, fülére szorított kézzel és verejtékező homlokkal.

– Jól van, kisasszony – hallotta egyre tisztábban Sisco suttogását. – Jól van, hiszen biztonságban van.

– Jaj, Sisco! – nyögte Rebecca és megfogta a férfi megnyugtatóan erős kezét. – Megint megtörtént…

Rebecca végighúzta kezét verejtékező homlokán. Igyekezett mélyeket lélegezni. A bűzös, égő hús szaga, még ha csupán káprázat volt is, felkavarta a gyomrát.

– Olyan ostobának érzem magam…

– Ne tegye, kisasszony, semmi oka rá! – nyugtatta a fekete, amíg talpra segítette asszonyát.

– Az éjjel – magyarázta továbbra is akadozva Rebecca – megint azt álmodtam. Megint ott voltunk a hídfőnél. Bizonyára ezért ilyen érzékenyek ma az idegeim.

– Szerencsére csak egy álom volt. Ez meg semmi más, mint egy ostoba masina. Jöjjön, bekísérem a házba.

Rebecca bólintott, majd a kalapja alatt a fejét tanácstalanul vakargató Mr. Wallace-t faképnél hagyva engedte, hogy Sisco betámogassa a házba.

A férfi a konyhába vezette az asszonyát. Mire odaértek, Rebecca már visszanyerte a nyugalmát, de sápadtsága így sem kerülte el a házvezetőnő, Lupita figyelmét.

– No, mi lelte, nagysága? – kérdezte az asszony, mikor Rebecca leült a fényesre suvickolt asztal mellé. – Nem úgy fest, mint aki örömünnepre készül. Sokkal inkább, mint aki kísértetet látott.

– Hagyd el, Lupita! – szólt közbe Sisco. – Az asszonyunk rosszul lett. Megint az történt vele. Odakint, a gépek között.

Lupita elkomorodott.

– Vagy úgy – morogta. – No hiszen, kell is az úrnőnek ilyen pokoli gépezetek közé járkálnia éppen ezen a napon. No, igya meg gyorsan, és rögtön jobban lesz.

Lupita az utolsó szavaknál egy kis agyagpohárban rumot tett Rebecca elé. A lány szó nélkül felhajtotta.

– Adj még egyet! – köhögte Rebecca, akinek az erős ital égette a torkát.

– Majd ha evett is valamit – mondta a házvezetőnő, és sajtot, sokát, kenyeret tett Rebecca elé. – Még a végén összeesik, mire ideér a pap.

Rebecca ekkor eszmélt rá, hogy aznap még nem is reggelizett. Pedig szüksége lesz az erejére. Engedelmesen evett hát pár falat kenyeret és némi sajtot, és mire végzett, a szín egészen visszatért az arcába.

– No, úgy – szólt elégedetten Lupita. – Hanem, most, hogy összeszedte magát, mondja meg a nagysága: mi ez a töméntelen étel, amit az imént hordott be a kis Enrique? Azt mondta, a lakodalmas vendégeknek lesz.

– Úgy van – bólintott Rebecca. – Az a sok finomság mind Don Diego Valdez ajándéka… Az esküvőre.

– Nofene! – szisszent fel Lupita. – Micsoda nagylelkűség! Küldhette volna még tegnap, vagy a konyhalányaiból is kölcsönadhatott volna párat. Isabelle és én megszakadunk, mire mindennel elkészülünk.

– Majd átküldöm Enriquét Señora Céspedeshez, hogy adja kölcsön Mariát. Így megfelel?

Lupita mindössze egy fintorgással fejezte ki a véleményét arról, hogy egy másik ház szakácsnője tüsténkedjen az ő felségterületén, de mivel végső soron kedvelte Céspedesék Mariáját, ráállt a dologra.

– Helyes – bólintott Rebecca. – Hisz ketten Isabelle-lel úgysem bírnátok. Igaz is, merre jár az a lány?

– A kisasszony szobájában van. Meghozták a ruhát a szabótól, azt csomagolja éppen kifelé. Közben bizonyára sóhajtozik a gyönyörűségtől.

– Hogy megjött a ruha? – kérdezte Rebecca izgatottan. – És ezt eddig nem is mondtad?

A lány rögvest felpattant az asztal mellől, és futva keresztül vágott a házon. Egyszer csak szembetalálta magát Isabelle-lel, aki éppen a hálószobából lépett ki.

– Ó, Doña Rebecca! – lelkendezett. – Ez a ruha valami mesés, nézze csak meg a saját szemével! Ó, hogy micsoda boldogság egy esküvő a házban! Megyek, hívom is a komornát az öltözködéshez.

– Helyes! – mosolygott a lányra Rebecca. – Nézzük meg milyen munkát végzett a szabó! Hozd Anát is!

Isabelle elszökdécselt, Rebecca pedig belépett a szobába. Az ágyon egy hófehér selyemruha feküdt, mellette egy mirtuszvirágokkal frissen felékesített koszorú és a hozzátartozó, hosszú fátyol. Rebecca a ruhához lépett, és gyöngéden megsimogatta a fényes anyagot.

– Ó, mama – sóhajtotta –, kár, hogy nem érted meg ezt a napot!

Veronica d’Avila egykori menyasszonyi ruháját a helyi szabónak alaposan át kellett alakítania. Igaz ugyan, hogy a molyirtóval megtömött zsákocskák és a papír megóvták a finom selymet az enyészettől, de egy-két megsárgult csipkefodrot mindenképp ki kellett rajta cserélni, no meg a szoknya formáját is át kellett szabni; a jó harminc évvel korábban divatos krinolinban aligha vonulhatott oltár elé egy magára valamit is adó menyasszony.

Rebeccának eszébe jutott az a nap, amikor először látta Veronica ruháját. A padláson voltak, néhány évvel a háború vége után. Veronica akkoriban már érezte, hogy közel a vég, és szeretett volna néhány számára kedves emlékről személyesen rendelkezni. Rebecca mindössze tizenhat éves volt akkoriban, és a kamaszlány természetesen azonnal a selyempapírok közül előbukkanó menyasszonyi ruhára vetette magát, ami egy súlyos, diófa ládából került elő.

– Istenem, de gyönyörű! – suttogta, és a fátylat a fejére illesztve pörögni-forogni kezdett a félhomályos padlásszobában.

– Gyönyörű menyasszony lehetett, mama – mondta végül mikor megállt Veronica előtt. – Ez a ruha… A királykisasszonyok hordanak ilyet a képeskönyvben.

Veronica elmosolyodott.

– Ha ennyire tetszik – mondta –, akár át is szabhatjuk. Varrathatnánk belőle egy szép báli ruhát.

Veronica meglepetésére Rebecca egészen elsápadt.

– Hogy szétszabdalni ezt a gyönyörű ruhát? Vétek volna! Nem is értem, hogy jut eszébe! Hiszen bizonyára az egyik legkedvesebb emléke.

Veronica szótlanul elfordította a fejét. Egy ezüstkeretbe foglalt fotográfiát vett a kezébe, és azt kezdte nézegetni.

– Ő az? – kérdezte ekkor Rebecca félénken a fotográfián szereplő férfira pillantva: igen jóképű volt, mi tagadás, fekete göndör hajával és csinos bajuszával. Rebecca azt is látta, hogy a férfi a mambik, azaz a Céspedes-féle forradalom felkelőinek egyenruháját viseli. Veronica egészen belemerült a kép látványába, a neki szegezett kérdést meg sem hallotta.

– Mama – szólt megint a lány. – Ő volna az? Señor Duarte?

– Hogyan? – kérdezte Veronica, és egy pillanatig fátyolos tekintettel pillantott Rebeccára. – Ó, nem. Nem ő, nem a néhai férjem, nem Fernando Duarte. Ő mindössze… egy régi barát.

– Hogy hívják? – kíváncsiskodott tovább Rebecca.

– Felipe… Crespo.

– Illik rá a neve – jegyezte meg Rebecca{1}.

– Igen – mosolyodott el Veronica. – De nem ez az igazi neve. Azt eldobta, amikor elindult annak idején a forradalmárokkal.

– Tehát ő is harcolt? Mesélj még róla, mama!

Veronica hevesen megrázta a fejét.

– Nem, Rebecca, nem szeretnék. Különben sem számít már. Ő csak egy emlék. Semmi több.

Rebecca nem faggatta tovább Veronicát, hisz megszokta már, hogy az asszony élete tele van titkokkal. Sosem beszélt például az első férjéről, Fernando Duartéról. Azt azonban Rebecca sejtette, hogy a férfi fiatalon halt meg, és nem épp békés körülmények között. Talán a háború vitte el? Sőt, ha egészen őszinte akart lenni magához, Rebecca nem volt biztos abban sem, hogy Veronica szerette valaha ezt a Fernando Duartét. Noha az, hogy halála után az örök özvegységet választotta, erre utalt. Pedig Veronica fiatal volt, amikor a férjét elvesztette, és éppúgy megőrizte szépségét, mint évekkel később, a halálához közeledve. Bőven találhatott volna új férjet. Ő mégis a magányos özvegységet választotta, és saját gyermek helyett árva leányt vett magához. Ugyanakkor Rebecca élt a gyanúperrel, hogy erre nem a néhai férje iránti olthatatlan szerelme vitte rá. Mert akárhányszor került is szóba a házassága, Veronica becsukódott, akár egy kagyló. Mintha egy fájdalmas és rossz emlékről faggatták volna, amit semmi áron sem szeretett volna felidézni.

– Azt hiszem, ennyi elég volt mára – sóhajtotta ott és akkor Veronica, akiből betegsége napról napra szívta ki az életerőt. – Elfáradtam, Rebecca, kísérj vissza a szobámba. A ruhát pedig csomagold vissza! Ha szeretnéd megtartani esküvői ruhaként… Nos, akkor majd a menyegződ napján viseled.

Rebecca azóta többször is felidézte magában ezt a beszélgetést. És a vágyat, hogy egy nap a gyönyörű selyemruhában lépjen az oltár elé. A lány gyöngéd mozdulattal vette kézbe a törékenynek tűnő mirtuszkoszorút, majd a fal mellett álló tükörhöz lépett. Néhány pillanatig farkasszemet nézett önnön tükörképével. Végül nagy levegőt vett, a fejére helyezte a koszorút és óvatosan elrendezgette a virágokat a fürtjei között. Ujjaival végigsimított a könnyű, habszerű csipkén, majd újra szembenézett tükörképével. Közelebb lépett a tükörhöz, majd lassan, egészen közel hajolt hozzá. Végül az ajkát hosszan az üveg hűvös lapjára szorította. Mikor elszakadt tőle, néhány pillanatig elmélyülten figyelte, mint szívódik fel a tükör felületéről a csók párája. Ezután fátyollal keretezett arcát kezdte vizsgálni, mintha akkor látná először a saját vonásait. Az arcát jobbra, majd balra fordította. Alaposan megnézte húsos, mégis finom vonalú ajkait, hosszú szempilláit, elmerült szeme különleges zöldjében. Majd jobb kezével megfogta a csipke anyagát, és óvatosan félrehúzta arcából. Ugyanígy tett azzal a néhány göndör tinccsel is, amelyet reggel oly nagy gonddal rendezett el a jobb fülénél. Igen, alig látszik – gondolta Rebecca. – A csipkefátyol egészen eltakarná.

A lány lassan megérintette a homlokát a szemöldöke fölött, és néhányszor végigsimított az onnan induló hosszúkás hegen. A frizura, amit viselt, a gondosan elrendezett tincsek, és most a fátyol egészen eltakarták. Az arcát az álla ívéig keresztülszelő forradás azonban így sem maradhatott észrevétlen. Rebecca végül visszahúzta ujjait, és saját pillantását kereste a tükörben. Fájdalmasan fedezte fel benne a szánalom és a gúny tompa villanását.

Lábdobogás zaja verte fel a szoba csendjét. Valaki futva közeledett. Rebeccának épp csak annyi ideje maradt, hogy lekapja a fátylat a fejéről, és gyorsan visszadobja az ágyra, illetve, hogy még gyorsan visszanyelje azt a két, feltörni készülő könnycseppet, amelyről rég megfogadta, hogy sosem hullatja el. Amikor megfordult, már békésen mosolyogott a szoba ajtajában felbukkanó kedves arcú, kék szemű, aranylóan szőke lányra.

– Hát igaz volna? – kérdezte amaz. – Csakugyan megérkezett?

– Igen, Ana! – felelte Rebecca higgadtan. – Itt van, nézd csak meg közelebbről!

– Ó! – sikkantotta Ana, majd a szobába rontott, felkapta az ágyon heverő ruhát, és maga elé tartva megpördült vele a sarkán.

Rebecca elnézően mosolygott a gyermeki öröm láttán.

– Gyere ide, Ana! – mondta Rebecca komolyan, és kezét Ana felé nyújtotta.

A lány erre abbahagyta a forgást, és engedelmesen hagyta, hogy Rebecca a tükörhöz vezesse. Rebecca ezután újra a kezébe vette a koszorút, majd pedig Ana mögé lépett, és a szőke fürtök közé helyezte azt. Rebecca a fátylat gyöngéd mozdulatokkal rendezte el Ana arca körül, majd állát a lány vállára tette, és hátulról átölelte. Miután pedig megtalálta Ana meghatott pillantását a tükörben, mindössze ennyit mondott halkan:

– Igazán gyönyörű menyasszony vagy, kishúgom!

{1} Crespo spanyolul annyit tesz; göndör