Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015

Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan – A grófnő árnyékában, 2017

Az Ártatlan – Bűnös örömök városa, 2017

Az Ártatlan – A párizsi nő, 2018

Mennyei bűnök I.– Riva nővérek-sorozat, 2018

Mennyei bűnök II. – Riva nővérek-sorozat, 2019

Barcelona, Barcelona, 2019

A lánynevelde 1. (Riva nővérek-sorozat III.), 2019

© R. Kelényi Angelika, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-03-3

1.

Marco Fiore elgondolkodva forgatta a kezében a fotót, melynek hátoldalán a Doria név szerepelt. A lány, melyet a kép ábrázolt, igazi itáliai szépség volt: déli vonásokkal, mély, sötét szemekkel, melyeket sűrű fekete pillák kereteztek. Ártatlannak tűnt, nagyon ártatlannak…

– Veszélyes kombináció… – morogta az orra alatt, de nem elég halkan, mert a társa, Leonardo Rizzo azonnal lecsapott rá.

– Veszélyes bizony! Ártatlan, mint egy apáca, de a szépsége… – sóhajtott a folyton szoknyák után kajtató nyomozósegéd.

– Mit találtak? – lépett melléjük Bianca, a nevelőnő. – Ki ez?

Mind a két férfi ránézett, majd Marco megvonta a vállát.

– Reméltem, hogy ön megmondja, signorina Bianca, de úgy látom, egy darabig még titok marad a hölgy kiléte.

– Elkérhetem? – nyújtotta a kezét a lány, mire Marco átadta neki a képet. Bianca hosszasan nézte az arcot, megfordította, elolvasta a nevet, majd újra nézte, de aztán lemondóan felsóhajtott.

– Először azt hittem, láttam már, de sajnos nem… Talán csak hasonlít valakire. Olyan ismerősnek tűnt…

– Biztos, hogy nem járt itt?

– Biztos, hogy nem. Ide nők nemigen járnak. Signora Aldioni jobban kedveli a férfitársaságot. Legalábbis mióta én itt vagyok – húzta el a száját jelentőségteljesen a lány.

– Értem… – bólintott Marco kedvetlenül. – Nos… – fordult Rizzóhoz – tegyünk rendet. Nehogy signora Aldioninak feltűnjön, hogy valaki kutatott a férje szobájában… Vagy akár signore Aldioninak, ha váratlanul visszatér.

Rizzo a fotókkal kezdett bajlódni. Egyesével, alapos szemrevételezés után tette be őket a paksamétába, közben azonban úgy tűnt, valami foglalkoztatja, mert a homlokát ráncolta.

– Mi nem tetszik? – kérdezett rá Marco, amikor a másik már a hatodik képet rakta be gondterhelten a borítékba. A nyomozósegéd felemelte a tekintetét.

– Érthetetlen számomra, miért tart az otthonában egy olyan nő férje, mint Francesca Aldioni, pucér szajhát ábrázoló képeket, aki, úgy vettem ki a szavaidból, bármikor visszatérhet. Nem hiszed, hogy halott?

Marco felvonta a szemöldökét. Meglepte, hogy Rizzo gondolkodik. Meglepte, de örült neki.

– Amíg nincs holttest, addig nem jelenthetjük ki valakiről, hogy meghalt. Habár az eltűnése, a rengeteg furcsa egybeesés, Marcetti báró szerepe mind erre utal. Hisz ha elrabolták volna, már jelentkeztek volna a váltságdíjért. Miért rabolnák el, ha nem akarnak belőle hasznot húzni? Azt pedig egyre jobban kétlem, hogy önszántából hagyta el nyom nélkül Rómát. Igen, Rizzo, szerintem halott, de ez csak feltételezés.

– Signore Aldioni igazi úriember. Nem hagyná el szó nélkül a családját – jegyezte meg halkan Bianca.

– Mitől olyan csodálatos ez a signore Aldioni? – kapta fel a fejét Rizzo, Marco pedig magában elmosolyodott, ahogy kihallotta a hangjából a féltékenységet.

A lány elmosolyodott.

– Ha ismerné, nem kérdezne ilyet. Olyan a modora, akár egy hercegnek. Mindenkivel udvarias, a személyzettel is, és az utolsó cselédlány is úrinőnek érzi magát, ha az úr megszólítja…

– Áh! – hördült fel a nyomozósegéd. – Úri modor? Ennyi? Azt hittem a bátorságát, az éles elméjét csodálja. Az úri modort meg lehet tanulni.

– Ugyan, kérem! – legyintett Bianca. – Arra születni kell! A kellem nem tanulható, ebben biztos vagyok. A sima beszéld, az igen. Az tanulható. Látja, én is úgy beszélek, akár egy hölgy, pedig a csatorna mellett nőttem fel, de össze sem lehet hasonlítani signorina Christinával, akinek született arisztokrata modora van.

Marco kis híján felnevetett, de nem árulta el magát. Elfordult, hogy ne lássák az arcát, és elvigyorodott. Arra gondolt, bizony, nem mindenkinek jut egy valódi hercegnő tanítómesterül.

– Szóval signore Aldioni mindig úriemberként viselkedett itthon?

– Nos… – gondolkodott el a lány. – Nem, ezt nem mondhatnám, habár én elfogult vagyok, mert velem különösen kedves az úr. De az asszonyommal gyakran összevesztek, és akkor azért hallottam cifrákat. Nyilván felbosszantotta a signora. Hisz milyen nő az, aki összeadja magát azzal a báró úrral, mikor ott van neki a férje?

– De azt mondta, hogy soha nem látta Marcetti báróval kettesben a gazdája eltűnése előtt.

– Nem, tényleg nem láttam, de ki tudja? Talán titokban találkozgattak. Láttam, milyen szemeket meresztett a báró úrra, amikor az itt járt.

Marco elmosolyodott az orra alatt. Úgy tűnt, a nevelőnő kissé beleszeretett az urába, mert még akkor is védte, amikor nem kellett volna.

Miután mindent visszatettek a helyére, a lány az ajtóig kísérte a két férfit.

– Köszönöm, signorina Bianca – biccentett felé Marco.

– Legalább segített valamit ez a kis betörés?

– Nos… talán. Vagy inkább még jobban összezavarta a szálakat. De kibogozzuk, ez nem kétséges – bólintott Fiore.

– Biztos, hogy kinyomozzuk – fogta meg a nevelőnő kezét Rizzo, és jó alaposan megcsókolta a gyanútlan kacsót.

– Na, de kérem! – rántotta vissza a kezét a lány, és fülig vörösödve meredt Rizzóra, aki nem jött zavarba, inkább rákacsintott.

– Ha kéri, újra megcsókolom.

– Menjen, mielőtt pofon ütöm! Micsoda arcátlanság! – kiáltotta Bianca, és becsapta mögöttük az ajtót.

Marco megcsóválta a fejét.

– Nem megy ez neked, Rizzo.

– Már majdnem az enyém. Figyeld csak meg, Fiore! Nem adok egy-két hetet, és ő könyörög, hogy csókolgassam a kezét. Vagy inkább valamelyik másik részét!

Marco a barátjára pillantott. Álmélkodott rendíthetetlen önbizalmán.

– Egyszer akkora pofont kapsz egy nőtől, meglátod, hogy elmegy a kedved ettől a szemtelen udvarlástól.

– Dehogy megy. Csak meghozza a kedvemet. Egy harcias kis bestiát rabul ejteni igazi élvezet. Ez a Bianca is ilyen…

– Bizony, Rizzo, lehet, hogy ha tőle kapsz egy pofont, a fogaid is kiperegnek. Ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek.

Rizzo úgy nevetett, mintha Marco a legjobb viccet mondta volna neki, pedig az egyáltalán nem viccelt. Tudta, milyen kiképzést kapnak a Sorores-lányok, így nyilván a nevelőnő is átesett ezen. Egy pontos és főképpen váratlan ütéssel vagy rúgással könnyen harcképtelenné tesznek egy férfit – különösen egy olyan hiú majmot, mint Rizzo, akinek meg sem fordul a fejében, hogy az arcátlanságát valaki majd egy jó nagy veréssel jutalmazza. Egy Sorores-lánnyal nem érdemes kekeckedni, de Marco úgy döntött, ráfér Rizzóra a lecke. Ha nagyon bele akar szaladni egy jobbegyenesbe, hát szaladjon. Hátha helyrebillen az agya, és azzal együtt a modora is.

– Jól van, Rizzo, nevess csak! De emlékezz a szavaimra, amikor egy napon valaki nem egy pirulással intézi el a pofátlanságodat. Viszont van most fontosabb dolgunk is… – szállt be Marco a várakozó kocsiba.

– Holnap reggel nem ér rá? – húzta el a száját a nyomozósegéd.

– Miért, mi dolgod?

– Hát, tudod, megígértem egy lánynak…

– Egy szajhának? – helyesbített Fiore.

– Igen – forgatta a szemét Rizzo. – De nem mindegy? Szóval jelenésem lenne…

– Lenne, de nem lesz. Ha nyomozó akarsz lenni, akkor viselkedj is úgy! Fontos ügyben nyomozunk, ki kell tervelnünk, hogyan folytassuk. Pillanatnyilag két olyan információnk van, amiket fel kell dolgoznunk, és azt is ki kell derítenünk, hogy ki gyilkolta meg azt a Nano nevű alakot a Salarióban, mert az is kulcsfontosságú lehet az ügyben. De a legfontosabb, hogy kitaláljuk, hogyan férkőzzünk Marcetti báró bizalmába. Nekem nem fog sikerülni, nem bízik bennem. Benned se fog, elég rád néznie.

Rizzo sértődötten vonta fel a szemöldökét, de Marco Fiore nyugodtan folytatta:

– Ki kell derítenünk, hová lett Alba, és még számtalan apró részlet van, amivel nem foglalkoztunk. Szóval visszamegyünk az irodámba, és összegezzük, amit tudunk. Vagy mehetsz a szajhához, de akkor ki vagy rúgva. Keresek mást, aki segít, mert mindezt egyedül nem tudom megoldani. Még én is képtelen vagyok egyszerre két helyen lenni. Nos? – pillantott várakozón a duzzogó nyomozósegédre.

– Jó. Megyek. De nem azért, mert ultimátumot adtál, hanem azért, mert érzem, hogy szükséged van rám. Nélkülem jó nagy bajban lennél, lásd be… társam – mászott fel a kocsira Rizzo, majd önelégült mosollyal pillantott a főnökére.

– Nem vagy a társam. A segédem vagy. Jó lenne, ha ezt képes lennél felfogni és elfogadni.

– Még nem. De rövidesen te is beadod a derekadat, ha látod, milyen remek munkát végzek, és nélkülözhetetlen vagyok az irodában.

Marco Fiore csak megcsóválta a fejét, majd a kocsi tetejére pillantott, mintha azt várná, mikor dől rájuk.

– Azonkívül – folytatta Rizzo rendületlenül – holnap meg kell látogatnom signora Tottit. Remélem, nem romlott az állapota.

– Nocsak, mással is foglalkozol magadon kívül? – mosolyodott el kissé gúnyosan Fiore.

– Signora Totti nagyon jó hozzám. Házsártos, az már biztos, és folyton leteremt, de a főztje valami fenséges – nevetett fel a nyomozósegéd.

– Aha. Már azt hittem, valami bajod van, hogy érdekel az öreg hölgy egészsége, de látom, most is csak a hasadra gondolsz – csóválta a fejét Marco, de közben tudta, Rizzo valóban aggódik a főbérlőjéért. Biztos volt benne, hogy megszerette az idős asszonyt, ahogy ő is anyja helyett anyjának érezte.

– Higgy amit akarsz, Fiore! – mordult Rizzo, és kinézett a sötét utcára.

A kocsi gyorsan közeledett a Piazza Venezia felé. Marco elgondolkodott. Volt terve. Tudta, hogyan férkőzhetne Laurentino Marcetti közelébe, de azzal is tisztában volt, ha ezt megemlíti Christinának, a nő dühöngeni fog, elmondja majd mindennek és kidobja a lakrészéből. De talán utána megfontolja az ötletet. Talán átgondolja, és igazat ad neki abban, hogy nincs más lehetőség.

2.

Christina Rivera és a húga, Nella az ismeretlen szépség ágyánál állt. A lány aludt. Tiszta hálóruhát adtak rá és alaposan megmosdatták. Festék nélkül olyan volt az arca, mint egy gyermeké.

– Ki lehet? – nézett Nella a nővérére. – Tényleg semmit nem mondott?

Christina a fejét rázta.

– Úgy láttam, próbált beszélni, de nem sikerült neki. Mintha nem lenne hangja… Vagy mintha nem tudná, ki is ő valójában.

– Szóltál már a doktornak?

– Küldettem érte, de csak holnap reggel jön. A lány nincs életveszélyben, így nem rendeltem ide azonnal. Talán holnapra kialussza magát, és visszatér az emlékezete is. Vagy a hangja. De rettenetesen furcsa eset. Kíváncsi vagyok, mi történt vele… Nincs rajta sebesülés, legalábbis külső jelei nincsenek. Viszont vörösre volt festve az ajka.

– Vörösre? – meresztette a szemét Nella. – Hisz még gyerek…

– Lehet úgy tizennégy-tizenöt éves – bólintott Christina. – Akár már asszony is lehetne.

– De nem az. Vörös festékkel csak…

– Igen, tudom. Szajha lehet. De borzasztóan fiatal és törékeny. Ki tudja, min ment keresztül, amitől sokkot kapott. Az is lehet, hogy kényszerítették valamire, az is lehet, hogy a vörös festéket sem ő akarta felkenni a szájára… Nézd, milyen angyali ártatlanság sugárzik az arcáról… – Christina suttogott, de Nella érezte, hogy dúl benne az indulat. Egyre inkább belelovallta magát abba, hogy a gyermeket meggyalázták, erőszakkal tették szajhává és ezért menekült el. Bizonyára azok elől, akik kényszerítették erre a mocskos munkára.

– Nem ismerjük a történetét – csitította a nővérét. – És mint mondtad, nincsenek rajta verés nyomai. Elmondja, ha tudja. Miután Ferrante doktor megvizsgálta, többet tudunk majd.

Christina meglepetten nézett Nellára. Sosem hitte volna, hogy egyszer a húga nyugtatja, ő lát tisztábban és ő viselkedik higgadtabban.

– Igazad van – sóhajtott fel. – Túlságosan sok rémséges esetet láttunk az elmúlt öt évben. Talán teljesen rosszul gondolkodom. – Megfordult, és kilépett a szobából. – Ideje lefeküdnöm. Rettenetesen elfáradtam.

Aggódott Marcóért. Remélte, hogy Bianca figyelmeztette, hogy vigyáznia kell Marcetti báróval.

Hiányzott neki a férfi. Napok óta nem töltöttek hosszabb időt együtt. Szerette volna elmesélni neki a mai történéseket, azt, hogy mire jutott Luisával, hogy a báró nem az, akinek látszik, hogy még a Sorores Intézet is bajba kerülhet, hogy meg kell védeni a lányokat… Ezer és ezer gondolattól zsongott a feje, miközben a szobája felé haladt. Alig hallotta meg, amikor Nella jó éjt kívánt neki.

Már elmúlt éjfél, mire ágyba bújt, de az álom elkerülte. A két húga járt az eszében. Az, hogy az utóbbi időben látványosan nem találják a helyüket, hiába is erőlködnek azt mutatni, hogy otthon érzik magukat az intézetben. Nella izgalomra vágyott, Leona pedig… ő is izgalomra, de egészen másfajtára. Gondolni sem szeretett rá, mifélére. Tudta, hogy csak idő kérdése, és robbanni fognak. Egyik sem az a típus, aki hosszú ideig képes titkolni a valódi természetét. Nellánál már kis is ütközött. Egyre többet flörtöl, és rövidesen kevés lesz neki a tornatanár és az orvos rajongása – új áldozatokra lesz szüksége. Leona pedig egyre követelőzőbb. Részt akar venni az éjszakai fenyítésekben, ki akarja élni az erőszakosságát az arra érdemeseken. Még szerencse, hogy nem akárkin, csak azokon, akik megérdemlik. Remélhetőleg…

Egy óra elteltével még mindig nem aludt, csapongtak a gondolatai. A gyertya az asztalon már félig leégett, de nem fújta el – hagyta, hadd olvadjon a viasz, amíg csak tud. Arra vágyott, hogy Marco Fiore a késői időpont ellenére is megérkezzen, és mintha a Jóisten meghallgatta volna a kívánságát, halk lépteket hallott a folyosó felől.

Felült az ágyban és úgy várta a férfit, térdét karjaival átkulcsolva. Rengeteg mondanivalója volt. És ez csak úgy feszítette a mellkasát. Azon morfondírozott, ha ezt a sok mindent, ami a fejében jár, elmondhatja Marcónak, talán a szorongás a gyomra tájékáról, az a rossz előérzet, mely mindig bajt jelzett, elmúlik. A férfi megnyugtatja, mond valami biztatót, egy új hírt, amivel elhessegeti a viharfelhőket a feje fölül, és visszaáll a rend.

Lassan, óvatosan nyílt az ajtó, és Christina elmosolyodott: Marco nem akarja felébreszteni. Aztán megjelent a férfi feje, arca meglepetést, aztán örömöt sugárzott.

– Nem alszol – zárta be maga mögött az ajtót, és közelebb lépett.

– Amint látod – jegyezte meg Christina, és ledobta magáról a takarót. Felkelt, Marcóhoz lépett, és átölelte a nyakát. – Téged vártalak…

– Nem is tudtad, hogy jövök.

– Reméltem – suttogta a nő, és megcsókolta Fiore nyakát. A férfi magához szorította, de csak egy pillanatra, mert Christina kibontakozott az öleléséből. – Rengeteg mondanivalóm van…

– Nekem is – bólintott Marco, és az asztalkához lépett. Levette a felöltőjét, töltött magának egy pohár bort, és lerogyott a székre. Lerúgta a cipőjét, meglazította a kravátliját, majd belekortyolt az italba. Christina fáradtnak és gondterheltnek látta. Tudta, ma nem fogja megnyugtatni, ma nem űzi ki belőle a feszültséget magabiztos szavaival. Marco egy cseppet sem látszott magabiztosnak. – Signora Totti azért nem adta át a leveledet, mert beteg. Annyira, hogy kórházba kellett vinnem. Élet-halál közt lebegett, amikor rátaláltam a lakásán. Christina lehunyta a szemét, aztán megcsóválta a fejét.

– Mi jöhet még? Meggyógyul?

– Igen… remélem… legalábbis az orvos szerint időben érkeztem. De öreg, bármi megtörténhet. Szerintem azonban rendbe jön. Szívós asszonyság. Erős. Sokkal erősebb, mint bárki is hinné.

Marco egy pillanatra elhallgatott, összeszorította a száját. Christina tudta, nehezen viselheti az idős házvezetőnő betegségét. Gyakran beszélt arról, hogy anyjaként szereti.

– Bianca viszont átadta a leveledet. Hogy jöttél rá, hogy Marcetti a Farkas? – váltott témát a férfi.

– Luisával raktuk össze a képet. Nem lehet más. És ha ő az, akkor mind veszélyben vagyunk… Viszont legalább nem akkora veszélyben, mintha a neked küldött levelemet fogta volna el az egyik embere. Bár az is épp elég baj, hogy Francesca Aldioni szeretője, nem beszélve a többi ügyről… Túl közel van hozzánk – ült le a nő az ágy szélére. – Luisa egyszer látta, még akkor, amikor neki dolgozott. Nagydarab, fekete hajú ember, rendkívül gazdag és kegyetlen. A Salario a területe, azon a környéken élnek a bandájának a tagjai. Ki mást érdekelne egy Nano-féle korhely bandatag meggyilkolása? Miért érdekelne egy arisztokratát bármi is, ami a Salarióban történik? Csak akkor, ha az, akit megöltek, az ő embere volt.

– Igen, ez valószínű. Én viszont találtam még valamit – hajolt előre Marco. – Feltörtük Paolo Aldioni páncélszekrényét. Volt benne néhány szerződés, köztük néhány meglepő váltó is, melyek olyan uraktól származtak, akikről nem is gondolnánk, hogy ilyesmire vetemednének. Illetve egy rendkívül furcsa megállapodás Aldioni és Marcetti között, mely arról szól, hogy ha Marcetti nem teljesíti meg nem nevezett kötelességét, akkor önként öngyilkos lesz. Ha nem lesz öngyilkos, akkor Aldioni megteszi a szükséges lépéseket.

Christina döbbenten bámult Marcóra. Ilyen különös és embertelen szerződésről még soha nem hallott.

– Tudom, hogy elképesztő, én is többször elolvastam, hátha találok benne utalást arra, hogy mi lehet a megállapodás tárgya, de semmi egyebet nem fedeztem fel az írásban. Ezek ketten tudják csak, miről szól ez a dokumentum. Emellett találtam egy fényképet egy Doria nevű lányról…

– Az ki? – találta meg ismét a hangját Christina.

– Fogalmam sincs. Egy fiatal lány, aki a kép alapján jó neveltetésben részesült. Amolyan ártatlan úrilányka.

A nő megrázta a fejét. Zsongott az agya a sok információtól, az ügy új történéseitől, és attól, hogy egy pillanattal sem érezte közelebb a megoldást. Paolo Aldioni zsarolja Marcetti bárót, a Farkast…

– Marco… Marcetti báró a Farkas. És a tisztes üzletember zsarolja? Nem furcsa ez neked? Luisa úgy mondta, a Farkas bárkivel végez, aki az útjában áll.

– Talán Aldioni olyasmit tud róla, amit senki más. Talán Aldioni ismeri a Farkas gyenge pontját.

– Talán… Ugyanakkor mi is veszélybe kerültünk. Tegnap felmerült valami… – kezdte a nő. Ideges volt, érezte, hogy megint valami csúnya ügybe keveredtek, és bármennyire is szeretett volna kimaradni belőle, most már nem lehetséges. Elmesélte a férfinak, hogy Luisával arra jutottak, Marcetti nyomozása akár a Sororeshez is elvezethet, ha Nano gyilkosa után kutat. Az egész Salario arról beszél, hogy az özvegy ölte meg a bandatagot, esetleg összeköthetik a három adományozó úrihölgyet a feleség eltűnésével. Sokan látták, hogy beszéltek vele, az pedig nem titok, hogy a Sorores hölgyei adományoznak… Ha a báró utánajár, kik lehettek a jótékony úrinők és megtudja, hogy az intézet a szorult helyzetben lévő lányokat, asszonyokat fogadja be, nos… akkor akár már tudja is, hogy Gaia náluk van. – …Nem kell sokat kutakodnia, hisz felsőbb körökben nagyon is jól ismerik a munkánkat. Az őrséget ugyan megerősítettük a kapunál, de nyakunkon a bál. Sokan lesznek, bejöhet olyan is, aki bosszút forral…

– Hm… – szorította össze a szemét Marco, majd megdörzsölte a homlokát. – Ha alaposan utánanéz a dolgoknak, túl sok mindent tudhat meg rólunk… Rólad különösen. Akár az igazi nevedet is… És Regina… signorina Palmieri is eltűnt… Közben pedig, amikor a házánál jártam, valaki figyelt. Hogy engem figyelt-e vagy őt, azt nem tudom. Azóta is rossz érzésem van, amiért figyelmen kívül hagytam az árnyékot.

– Ha téged figyelnek, akár ide is követhettek! – jajdult fel Christina, és érezte, hogy a gyomra még jobban összeszorul.

– De nem követtek. Észreveszem, ha követnek, csak előfordul, hogy nem törődöm vele. Most nem volt árnyékom. Valószínű, hogy inkább signorina Palmierit figyelték… Akiről fogalmam sincs, hová tűnhetett. Az anyja mindennek elmondott, azzal vádol, hogy miattam rabolták el a lányát…

Christina hirtelen, mintha villám csapott volna belé, felpattant.

– Gyere velem! – kapta magára a köntösét, és már indult is az ajtó felé.

– Hova? – meresztette a szemét Marco, és csupasz lábaira nézett.

– A betegszobába. Csak gyere! Húzzad már a cipődet, ne bámulj!

– Mi bajod van, szerelmem? – csodálkozott tovább a férfi, de azért engedelmesen felvette a cipőjét.

– Ma éjjel találtunk egy lányt a kapuban. Vörös festék volt a száján, mint a szajháknak. Lehet, hogy megvan a grófkisasszonyod.

Marco már az ajtónál állt, aztán elkapta Christina karját, és visszahúzta.

– Ha meglát így valaki, hálóruhában, velem, nem lesz többé titok a kapcsolatunk, ugye tudod?

– Ha nem derítünk fényt erre az egész ügyre, rövidesen minden összeomlik körülöttünk. Különben pedig legfeljebb egy-két nővérrel futhatunk össze. Vagy velük se. Nem a kapuhoz megyünk. Mindenki alszik így hajnaltájt.

– Tudod, hogy én boldogan vállalom a szerelmünket, te nem akarod…

– Hagyd már ezt Marco! Most sokkal komolyabb a tét, mint az én tisztességem látszata – mordult rá a nő, és kiviharzott az ajtón.

Valóban nem találkoztak senkivel a folyosókon, csak egy nővér ücsörgött a betegszoba előtt, az is aludt. Halkan benyitottak. Egyetlen gyertya világította meg a helyiséget, de Christina látta, Marcónak nem is kellett több fény a felismeréshez. Az arca mindent elárult. A férfi ránézett, és jelentőségteljesen bólintott. A lány aludt, nem zavarták fel, amikor kiléptek a szobából. A nővér sem ébredt fel, árnyakként suhantak végig a folyosókon, és tértek vissza a nő lakrészébe.

– Tudod mit jelent ez, Christina? – meredt rá a férfi.

– Tudom… Azt, hogy most aztán tényleg bajban vagyunk. Mindkét nő, aki Marcetti báróhoz köthető, itt van a Sororesben. Mindkét nő, akit kereshet valamiért, nálunk talált menedékre. Marco… szükségem van rád a bálon. Kell egy férfi. Hiába vagyunk erősek, hiába hívjuk vissza azt a néhány már kirepült növendéket, kell egy férfi! – Christina szinte könyörgött, habár ezt nagyon határozottan tette.

– Nekem pedig kell egy lány. Egy nagyon szép, okos és erős lány – bólintott Fiore.

Christina felvonta a szemöldökét. Meglepte, hogy a kérésére ezt a feleletet kapja. Sehogy sem illett ide Marco válasza.

– Kell egy lány?

– Igen! Ahogy mondom.

– Épp most könyörögtem neked, hogy segíts megvédeni a Sororest. Mi ez az ostobaság? – Nem ostobaság. Kell egy lány, aki elbűvöli Marcettit. Annyira, hogy elmenjen az esze. Annyira, hogy halálosan beleszeressen. Most, hogy Regina nincs mellette, kell valaki, aki elveszi a báró eszét, közben viszont a sajátját megtartja, és kifürkészi a Farkas titkait.

– És, gondolom, tőlem akarod ezt a lányt…

– Ki mástól, kedvesem? Hisz itt vannak a legokosabb, legerősebb lányok, akik képesek megvédeni magukat, és nem okoz gondot a számukra, hogy megbolondítsanak egy férfit, ha kell…

– Neked már kész terved van – jegyezte meg Christina, és tudta, hogy nem fog örülni a férfi válaszának.

– Igen – ült le Marco. – És tudom, hogy nemet mondasz, de megpróbálom. Nellára gondoltam…

Christina is leült, és szembenézett a férfival. Egy darabig hallgatott, aztán megrázta a fejét. Amikor Marco belefogott a mondandójába, hogy szüksége van egy lányra, nyomban tudta, Nellára gondol. Azt is tudta, hogy nemet kellene mondania. Határozott, dühös nemet, hisz nem sodorhatja ekkora veszélybe a húgát. De ő sem látott más megoldást – hacsak nem vállalja saját magára ezt a feladatot. De azzal is tisztában volt, hogy tizedannyira sem alkalmas a feladatra, mint Nella.

– Nem dönthetek helyette. De ha ő el akarja vállalni, én nem akadályozom meg benne… – felelte végül higgadtan.

Marco döbbenten meredt rá. Nem hitte, hogy győzködés nélkül bólint a tervére.

– Ez veszélyes, Christina… Nem is kérném ezt tőled, ha lenne más ötletem. Ha lenne egy másik vonzó fiatal nő, aki alkalmas lehet erre a feladatra. De nincs – csóválta meg a fejét. – Nincs más, aki képes erre…

– Igaz. És tudom, milyen veszélyes ember Marcetti báró. De Luisa alaposan kiképezte Nellát. Ő az egyetlen, aki el tud csábítani szinte bárkit, megtéveszteni a szépségével, akinek nem okoz fejfájást a bájaival kérkedni. És sokkal okosabb, mint azt sokan hiszik. Nem örülök, de mind bajban vagyunk. Tényleg Nella az egyetlen, aki képes kifürkészni a báró titkait. És hát élvezi a hódítást, az kétségtelen. Nemcsak élvezi, hanem mostanában kimondottan vágyja a férfitársaságot. Unatkozik. Előbb-utóbb egyébként is belekeveredne valami ostobaságba. Úgy szédíti szerencsétlen tornatanárt, mintha a legjobb parti lenne Rómában… Sajnálom szegény fiút. Nella nem az a lány, aki egy nincstelen tanárhoz hozzámegy, mégis elhiteti vele, hogy ő az egyetlen férfi a világon. Unatkozik… nagyon unatkozik. Nem hittem, hogy valaha is ezt mondom, de most talán eljött a pillanat, hogy engedjem, használja csak a képességeit…

Christina nagy levegőt vett a hosszú monológ után, majd hátradobta a haját. Újra megrázta a fejét.

– Azt hittem, biztonságban vagyunk…

– Én is azt hittem, bár néhányszor figyelmeztettelek, hogy szép dolog befogadni a szerencsétlen lányokat, de soha nem tudhatod, melyik hoz rátok bajt. Melyiknek lesz egy erőszakos, dúvad apja vagy férje, aki rátok támad. És kijártok éjszaka ijesztgetni… nos… az, hogy istent játszotok, vagy a halál angyalait, vagy mi a fenét, ehhh!… – legyintett lemondóan Marco.

Christina felpattant, és idegesen járkálni kezdett.

– Én vagyok a hibás, amiért ebbe a helyzetbe kerültünk? Ezt akarod mondani?

Marco két tenyerébe temette az arcát, aztán felnézett a nőre.

– Nem… nem egészen. Inkább azt, hogy nem vagytok elég erősek és elővigyázatosak, és fogalmatok sincs, kiket fogadtok be.

– Mit kellett volna tennünk? – állt meg a nő, és dühösen a férfira pillantott. – Hagyni, hogy Nano cimborái felkoncolják az özvegyet, mert azt hiszik, ő ölte meg a férjét? Vagy hagyni ezt a Regina grófkisasszonyt a porban heverni az intézet előtt? Tudják, hogy azért vagyunk, hogy befogadjuk azokat, akiknek nincs hová menekülniük. Ez nem titok, ezért támogatnak bennünket a mecénásaink. – Christina már-már kiabált. Bántották Marco szavai, de leginkább az fájt neki, hogy érezte, a férfinak igaza van. Magára hozta a bajt és ezzel veszélybe sodort mindenkit, aki tőle függött.

– Nem érted, hogy féltelek? Felépítettél valamit, és bármennyire is tisztellek azért, amit teszel ezekért a nőkért, igenis felelőtlen vagy. A legnagyobb probléma, hogy nem ellenőrzöd a lányokat, akiket befogadsz. Nem ellenőrzöl senkit, mert meggyőződésed, hogy minden gyerek, kislány, nagylány, felnőtt nő, akit bántanak, megérdemli az új esélyt a normális életre. Ezért nem tudtad, hogy a bűnöző gyerekét hozod el a templomtól, hogy egy bandatag családját menekíted ki a Salarióból…

– De tudtam. Pontosan tudtam, hogy kicsoda Nano, amikor elhoztam a családot. De nem hagyhatom, hogy ártatlanul megöljék azt az asszonyt!

– Ezért most téged fognak megtalálni helyette – nyugtázta Fiore. Dühösnek látszott, úgy tűnt, zavarja, hogy Christina nem hajlandó beismerni, hogy elővigyázatlan volt. – Viszont most már hiába veszekszünk ezen, nem a szánkat kellene jártatni, hanem megoldani ezt a helyzetet. – Magára kanyarította a felöltőjét. – Beszélj Nellával, kérlek, én pedig elrendezem, hogy találkozhasson Marcettivel. – A hangja kimért és hűvös volt. Christina még soha nem hallotta ilyennek. Vele soha nem beszélt így. Még akkor sem, amikor még semmi nem volt közöttük. Tudta, hogy Marco aggódik, ebből fakad az idegessége, de ettől még a szavai ostorként hasítottak végig rajta. Ő a hibás, ha lebuknak. Ő a hibás, ha ezek a lányok, a húgaival együtt ismét az utcára kerülnek, tudta.

Hagyta, hogy Marco búcsú nélkül hagyja ott. Nem szólt utána. Nem akarta beismerni, hogy felelős, holott saját magának már beismerte. Kimondani azonban nem bírta…

3.

Nella meztelenül ácsorgott a szobájában a tükör előtt. Egy kicsit fázott, ettől a mellbimbói megkeményedtek. Mereven nézte a testét. Minden egyes kis részletet úgy ellenőrzött, akár a piacon a szakácsnő az alapanyagot. Vagy a hentesnél a húst. Ez is eszébe jutott. Igen, tudta, hogy úgy mustrálja a saját alakját, a bőrét, a melle formáját, súlyát, mintha valamiféle árucikk lenne. Tudta, de nem érdekelte. Mindig is így vizslatta magát, mióta csak elkezdett nőiesedni. Tizennégy éves korában már szép keblei voltak, a dereka elveszítette a kislányosságát, karcsú lett, nyúlánk. A hasa lapos volt, de nem annyira, hogy fiúsnak lehessen nevezni. Ugyan megtapintva puhának érezte, de amint megfeszítette, bekeményedett, akár a kő.

Luisa edzése megteszi a hatását – sóhajtott fel, majd kezét a melle alá tette, és megemelte a telt halmokat. Nem kellett sokat emelnie rajta, de bosszúsan összehúzta a szemöldökét, hogy egyáltalán bármennyit is engedett tökéletességéből. Más ezt tökéletes kebleknek nevezte volna, Nellának azonban a tökéletes egészen mást jelentett. Ő észrevette, hogy nem olyan, mint tizenhét éves korában. Még csak huszonkettő volt, mégis feltűntek neki az apró változások, melyeket külső szemlélő nagyítóval sem fedezett volna fel rajta. Tisztában volt vele, hogy betegesen hiú a szépségére, ugyanakkor azt is tudta, hogy neki ez a legfőbb értéke és fegyvere. Míg Christina kitartó és felelősségtudó volt, Leona okosabb, mint bárki, akivel valaha találkozott, addig ő csak szép. A legszebb – és annak is kellett maradnia. Csakhogy a szépséget táplálni kell, mert a szépség, ha nem kap bókok formájában táplálékot, úgy elhervad, akár a virág, amit nem locsolnak. És a bókokat az utóbbi öt évben csupán Angelo Falcone osztogatott számára. Luigi Ferrante doktor annyira bátortalan volt, hogy méla, vágyódó pillantásokon kívül mást nem tudott nyilatkozni. Pedig Nellának igazán jólesett volna, ha néha megemlíti, hogy éjszakánként nem képes aludni, olyan szenvedélyesen kívánja. Ilyet természetesen a doktor soha nem mondana neki, pedig ő még meg is jutalmazná egy mély pillantással – talán még az arcát is megsimogatná, hogy legyen mire gondolnia éjszakánként.

Felsóhajtott, belemártotta a mosdókesztyűjét a tükör előtti asztalkán álló tálba, és végigsimította vele a testét. Fürödni akart egy kényelmes, nagy kádban, belemerülni az illatos vízbe, de a Sororesben nem volt fürdőszoba. Rossinál, a mocskos disznó Rossinál, aki rabságban tartotta, ez az egyetlen jó dolog volt a házban. Csak sajnos Rossi ott is szerette megerőszakolni: a kádba rántotta maga mellé, és a víz alá nyomta a fejét… Többször kis híján megfulladt, amikor a férfi így kívánt kielégülni, és csak nyomta a fejét a víz alá. Aztán megint… Megborzongott. Szerencsére legalább ezt már nem kell újra átélnie. Most már okosabb lesz…

Mire ezt végiggondolta, rájött, hogy nemhogy nem kell okosabbnak lennie, nem is tud, hisz közel s távol egyetlen férfi nincs, akiktől tartania kellene, vagy akiért egy icipici erőfeszítést lenne kénytelen tenni. Be kellett magának vallania, hogy unatkozik, de kegyetlenül. Falcone csinos férfi, azonban olyan rajongással teszi azt, amit vár tőle, hogy ez már kezdett az agyára menni. Ferrante bátortalansága szintén nem csigázta fel. Egyik férfi sem volt kihívás számára. Úgy játszott velük, mint a macska az egerekkel, úgy szórakozott, mintha a sakktáblán húzogatná a bábukat…

A nedves kesztyű érintése nyomán lúdbőrös lett. Felgyorsította a mozdulatait, hogy mielőbb végezzen. Forró vízzel teli, aranyozott oroszlánlábakon álló kádat akart. Illatos olajokat, rózsaszirmokat a fürdőbe, puha lepedőket, melyekbe beletekeri felhevült testét. Egy szolgálót, aki mindezt előkészíti neki, aztán ráadja a finom selyem alsóruháját, utána a különösen divatos tafotaruháját, megfésüli a haját. Egy igazán modern, huncut frizurát készít neki, mely kiemeli telt ajkait és éjsötét, mandulavágású szemeit…

– Ajh, de fázom! – dobta el a mosdókesztyűt, és gyorsan átdörzsölte magát egy fehér törlőkendővel, majd magára húzta alsóneműjét, melynek nadrágszárán egyetlen sor kis fodor ékeskedett, és megkötötte a derekán. Felvette az alsóinget, aztán belebújt elől gombos szürke ruhájába, mely a tanárok egyenruhája volt a Sororesnél.

Ismét a tükör felé fordult. Végignézett a vigasztalan színű ruhán, és elhúzta a száját. Begombolta a nyakáig, majd megigazította a frizuráját. Készen állt, hogy egy újabb napot kezdjen, egy újabb szokásosan unalmas napot, ami talán mégis kevésbé lesz eseménytelen, mint a többi, hisz a bálra készülnek. Az egyetlen izgalmas nap az évben a bál napja. És ő minden évben reménykedett, hogy a látogatók között végre egy olyan férfi is feltűnik, aki érdekesebb, mint…

– Valójában már bárki érdekesebb, mint signore Falcone és doktor Ferrante… Bárki… aki még tud járni a saját lábán. De ide csak hölgyek látogatnak el… egyiket-másikat elkíséri a férje, de azok mind öregek… Mindenhol csak nők. Az intézetben, a bálon… mindenhol csak nők – morogta a tükörképének, amikor sietős kopogás szakította meg a gondolatait. Az érkező nem tétovázott, nem várta meg, hogy Nella kiszóljon, hogy „Szabad!”, benyitott. A lány felvonta a szemöldökét, amikor meglátta a nővérét.

– Kopogtam – emelte fel a kezét Christina, aztán be is zárta maga mögött az ajtót.

– Ha megint azért jöttél, hogy legorombíts signore Falcone miatt, akkor közlöm, ha nem akarod, hogy megbolonduljak, hagyd, hogy flörtöljek vele.

– Nem ezért jöttem – ült le az igazgatónő az ablak előtt álló asztalka mellé, és intett a húgának, hogy ő is foglaljon helyet. – Más mondanivalóm van, Nella.

– Hű, ez nagyon komolyan hangzik… – motyogta a lány, és szót fogadott. Érezte, hogy valóban nem egyszerű dorgálásról van szó, mert a nővére arca feszültséget sugárzott. A szemöldökét összevonta, szigorúan nézett maga elé, pedig ez nem volt szokása. Még akkor sem, ha valakit csúnyán lehordott. – Baj van?

– Baj – bólintott Christina. – Még nem tudom, mekkora. Ezt kell kiderítenünk, és megakadályozni, hogy elsodorjon bennünket.

Nella hallotta a hangján, hogy ideges. Az ő mindig nyugodt, összeszedett nővére most nyugtalan, és ez őt is nyugtalanná tette. Tudta, a nővére, amíg csak tudja, titkolja előlük, ha valami nincs rendben. Igyekszik egyedül megoldani, sosem ijesztené meg sem őt, sem Leonát. Most azonban…

– Elmondod? Vagy ücsörgünk még egy kicsit csendben, hátha megoldódik magától? – próbált viccelni, de látta, hogy Christina cseppet sem fogékony a humorára.

– Igen, Nella. De nem könnyű, ezért nem is szívesen avatlak be.

– Hát köszönöm! – nézett félre a lány, és megint úgy érezte, hogy a nővére ostobának és felelőtlennek tartja. Pedig azt hitte, az elmúlt öt évben eleget vezekelt a múltbéli hibáiért.

– Nem úgy értettem, ahogy gondolod. Azért nem szívesen beszélek róla, mert amire kérni foglak, az nagy veszéllyel jár, és nem szívesen teszlek ki ennek. De úgy tűnik, te vagy az egyetlen, aki segíteni tud…

Nella felélénkült. Végre történt valami! Aztán elszégyellte magát. Nem örülhet valaminek, ami bajt jelent. De ha ő lehet a megoldás, az mégsem lehet akkora gond, hisz tudta, Christina sosem bízna rá olyasmit, amit ne tudna megoldani. Tisztában volt a korlátaival. Nem gondolta magáról, hogy túlzottan okos lenne vagy furfangos, abban viszont biztos volt, ha a csáberejét kell használnia, azzal célhoz ér. És nyilván azt kell, hisz minden más feladatot mások jobban oldanának meg.

– Nemcsak a szépségedre, de az eszedre is szükségünk lesz – folytatta a nővére. – És arra, hogy következetesen, felelősségteljesen állj a feladat elé. Ugyanis a Sorores léte függhet attól, hogy mit és hogyan teszel. Mindenben irányítalak, amiben tudlak, de nem lehetek melletted és sokszor egyedül kell majd döntened. Körültekintően, okosan…

– Körültekintőnek és okosnak gondolsz? – mosolyodott el Nella. Ő tudta magáról, hogy nem olyan felületes, mint amilyennek látszik, és bár valóban leginkább a külsőségek érdekelték, azért helyén van az esze, és képes gondolkodni… Bármennyire is különbözött a két testvérétől, a vér nem vált vízzé – csak épp az érdeklődési köre lett egészen más, mint Christinának és Leonának.

– Tudom, ha fontos dologról van szó, összeszeded magad – bólintott Christina. – Hisz szigorúan és alaposan oktatod a lányokat is. Pontosan tudod, hogyan vedd rá őket arra, még ha nincs is kedvük hozzá, hogy úrilányokként viselkedjenek. Tudom, micsoda elhivatottsággal jártál Schillingfürst hercegnőhöz, hogy elsajátítsd a jó modort, és azt is tudom, hogy bármire képes vagy a családodért. Szóval igen, azt gondolom, hogy az vagy. Okos és körültekintő. Ha a szükség úgy hozza, persze… – tette hozzá, és elmosolyodott. – Nem is érdekel, mit kellene tenned?

– Ah, dehogynem, csak még egy percig sütkérezni akartam a dicséretedben. Még soha nem mondtál ilyen szépeket nekem – nevetett halkan Nella, aztán elkomolyodva a nővére szemébe nézett. – Szóval mit kell tennem?

– El kell csábítanod egy férfit.

Nella eltátotta a száját. Sejtette, hogy a feladatnak köze lesz a szépségéhez, de nem gondolta, hogy ennyire egyértelműen.

– Jobbat erre nem is találhatnál… – motyogta. – De minek ehhez körültekintés? – Egy pillanatra elhallgatott. – Nem ennyi, ugye?

– Nem – rázta meg a fejét Christina. – Egy veszélyes bűnszervezet vezetőjének a fejét kell elcsavarnod, méghozzá annyira, hogy minden titkát kikémlelhesd. Ez az ember nem retten vissza sem a zsarolástól, sem az erőszaktól, sem a gyilkosságtól, ha az érdekei úgy kívánják…