A reménység Angyala

Kocsi Enikő

2020

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Illényi Mária Éva

1. Fejezet: Mitternacht

Hol volt, hol nem volt, valahol nagyon régen a nagyvilágban kezdődött e történet. Egy angyal szállott egy nap a földre, haragosan tekintve szét az előtte álló hadseregen, amelynek emberei zord külsőt öltöttek magukra, hogy kimutassák azáltal, mi lakozik lelkeikben. Az angyal gyönyörű, hatalmas szárnyait gyémántpor borította, úgy ragyogott a fényben, akár egy csillag az égen. Magas és páncélozott teste az erejét bizonygatta. Egyetlen fegyvere a kard volt, amelynek markolatát szintén gyémánt kristályok fedték. A kard éle olyan volt, akár a borotváé, éles és vékony. A hadsereg katonái meglátván a kolosszus angyal fénylő testét, hátrálni kezdtek, azonban mielőtt elmenekülhettek volna a szerencsétlenek az angyal kardjával dühösen rácsapott a földre, amely kettészakadt a hatalmas tömeg alatt s a zord kinézetű katonákat elnyelte örökre a sötétség. A kolosszus angyal aznap bánatosan tért vissza a mennyországba Mesteréhez miután visszaküldte azt a temérdek sok rosszlelkű embert az alvilágba, mert remélte lelke mélyén, hogy meg tudja őket menteni a szenvedéstől, ami rájuk várt a sötétségben. Az angyal szomorúan ült le Mestere lábához és kardjára tekintve az kérdezte tőle:

– Mondd, miért ilyen kegyetlen az ember társaival szemben? Hiszen te mindent megadtál nékik, s mégis megvetnek téged. – Forrt az angyalban a düh, melyet az emberi rosszcselekedet, irigység, hazugság, kegyetlenségek miatt szívében érzett. Akkor Mestere felállott trónjáról s odalépve a reményvesztett angyalhoz, melengető kezét vállára tette, majd azt felelte néki:

– Tudod fiam, mikor megteremtettem e Világot, azt hittem, hogy jót cselekszem azzal, hogy az állatok és növények mellé megteremtem az embert. Gondoltam, békében, szeretetben, boldogságban tudnak élni, ha egy nőt meg egy férfit alkotok, kiknek gyerekeik lesznek, aztán elszaporodnak és beterítik a földet kedvességgel. Azonban ezt te is jól tudod, hogy Lucifer becsapván engemet, kijátszotta Éva gyönge kis lelkét, s miután bepiszkolta azt, azóta az emberek rosszabbak, mint gondoltam volna. – Magyarázta az öreg, ahogyan felegyenesedett aztán megfordult, hátat vetve az angyalnak, kinek még mindig nem volt tiszta, hogy Mestere hogyan bízhatta rá anno Luciferre az emberek próbára tételét, tudván, hogy túl nagy a kapzsisága.

– Uriel! Szólt angyalához Isten komoran. A kolosszus angyal kihúzva magát azt mondta:

– Igen! Aztán csak figyelmesen követte tekintetével Mesterét.

– Volna egy újabb feladatom a számodra, mivel Mihályt és Gábrielt már elküldtem a földre, hogy járjanak utána valaminek. – Mondta Isten majd megtámaszkodott trónja karzatában, ugyan is elég öreg volt már a járkáláshoz. Uriel segítségére indult mikor morcosan rá szolt Mestere:

– Ne rajtam segíts, gyermekem, hanem menj a Pokol kapujához ahol fogva tartják Kamaelt. Neki nagyobb szüksége van rád, mint nekem, hiszen ne feledd, amiért öreg vagyok a lelkem felett soha nem telik az idő. – Motyogta Isten angyalának, aztán kezével intette, hogy menjen már. Uriel magához téve kardját, szótlanul elhagyta országát s egy hatalmas dübörgéssel földet ért a Pokolban, ahol Lucifer volt az uralkodó. Mikor Uriel felegyenesedett a poros meg sziklás földről, a Poklot őrző

szörnyek felfigyeltek és rávették magukat. Uriel azonban a benne forrongó düh miatt fékezhetetlenné változott, majd egész a Pokol kapujáig tartó ösvényen kardja élére kapta a zord szörnyeket. Amikor odaért a kapuhoz, barátja Kamael, meglátva őt, örömében felállott a ketrecben, ahol fogva tartották, aztán mielőtt bármit is szólhatott volna, szemvillantás alatt a ketrece előtt ottan termett Lucifer.

– Szép napot kedves Uriel! Látom egymagad is elbírtál az őrzőimmel, meg kell hagyni, szép munka. – Gúnyolódott Lucifer egykori társával, majd benyúlt a ketrecbe nyakon ragadva Kamaelt.

Uriel tekintete szikrákat szórt a benne lakozó indulatoktól.

– Ereszd el őt azonnal, különben nem fog érdekelni, hogy engem milyen egyezségek kötnek... úgy szét foglak szabdalni, akár egy rongyot. – Fenyítette meg Lucifert hajdani társa, akinek szavai nagyon felbosszantották őt, ezért elengedte Kamael nyakát, s lassan elindult Uriel felé.

– Szóval azt mondod, hogy nem érdekel az egyezség, amit Atyánkkal kötöttünk hajdanán... Jól van, hát akkor. – Felelte Lucifer, ahogyan Uriel elébe ért és folytatta:

– Mit szolnál ahhoz, ha elengedném Kamaelt csak úgy, semmi harc vagy viszály nélkül... –

Hunyorított sötét szemével akkor Lucifer.

– ...nem vagy elég meggyőző barátom, ki vele, mire fáj a fogad mostanában, hogy először elrabolod Kamaelt, aztán okosan ide csalogatsz engemet vele? Kérdezte összekulcsolva kezét Uriel, ahogyan kék szemeivel Lucifer sötét és üres tekintetébe bámult.

– Rád... – Felelte hörgő hangon Lucifer aztán váratlanul kardot rántott hajdani társára, aki épphogy ki tudta védeni csapását. Kamael ketrece közben magától széttört, így az angyal kiszabadulva neki akart támadni Lucifernek. Uriel látván, hogy barátja védtelen elébe ugrott, majd egy éles szúrást érzett mellkasánál. Kis idő elteltével az angyal térdre roskadt, szárnyairól lehullott a gyémántpor, helyette fekete kvarc kristálypor ékeskedett sötét tollazatán. A páncélja darabokra tört, testét sötét ruha fedte és kardját többé nem vehette kezébe, hiszen már nem volt angyali lény, csak egy démon a többi elveszett lélek között a Pokolban. Azonban mivel szolgálójává vált a Gonosznak, az egy szörnyű átokkal sújtotta őt, ami által a szemfogai tűhegyessé változtak és hosszabbak lettek a normálisnál. Lucifer új nevet adván neki, Mitternacht-nak ( Éjfél) > a Vámpír ( A vámpír egy vérszívó lény) szólította. Kamael sírvafakadva sietett vissza Mesteréhez, hogy elmondja mi történt Uriellel.

Isten végighallgatva a történteket, teljesen összeomlott, olyannyira, hogy a föld is beleremegett bánatában, reményét vesztve az emberek fölött üldögélt trónján, egymagában.

Mitternacht közben vámpírként kegyetlen, sötét, gonosz és szomjúságát nem oltó szörnyeteggé vált. Lucifer pedig a győzelmi trófeáit aratva, egyre több és több lelket szerzett az ő pokoli országába. Mitternacht külseje megváltozott az idő múlásával, már nem olyan volt, mint angyalként.

A magassága és a vállig érő, koromfekete haja, izmos teste azonban megmaradt, de gyönyörű szép égkék szemeinek színe cseresznyeszínűvé változott, s bőre színe hulla fehéré. Szíve többé nem dobogott, kővé dermedt ridegsége miatt. Lucifer egy kevés idő eltelte után szabadjára engedte a nagyvilágban egyetlen pusztító fegyverét az Éjféli Gyermeket. Mitternacht szinte megállíthatatlanul öldökölte az embereket, szegényt, gazdagot egyaránt. Volt eset, amikor egy egész falut tett el láb alól, szomjúságát nem oltva. S volt, mikor állatok tengere közt sem tudta fékezni szomjúságát.

Ám, ahogy telt múlt az idő, 1800 vagy még több év elteltével, Mitternacht már csak azon töprengett legtöbbször, hogyan tudna vérhez jutni, úgy, hogy az ember ne vegyen tudomást létezéséről. Mert az ember az idő múlásával, egyre fejlettebbé és tanultabbá változott a bolygón, amit úgy hívtak, hogy a Föld. Mitternachtban elindult egy olyan érzés, ami a veszélyre utalt. Annyi év eltelte után látott már mindent, s tudta, hogy az emberi faj többé már nem biztonságos számára, ezért kénytelen volt máshoz folyamodni, mint például a háziállatokból készült ételek fogyasztása.

Fritz Mertez kancellár az 1890-es évek leggazdagabbak egyike volt, aki alig múlt harminchét éves, sármos kinézete, magas, izmos teste, szőke rövid haja, kék szeme minden női szívet megdobogtatott akkoriban. De mindez csak álarc volt a nép felé, mert nagy hobbija volt a gyilkolás.

Szívesen tette el láb alól a világ többi leggazdagabbját, családjaikkal együtt, nem ismerve könyörületet, gyilkolt nőket és gyerekeket egyaránt, csak azért, hogy ő legyen a világon a

legnagyobb hatalmú személy.

Minden azon a napon kezdődött, amikor észrevette, hogy a bázisbéli orvosait feltűnően sokat zaklatják a környező falvakból jövő emberek, akik egy bizonyos kórról beszéltek, amely hatalmas lázzal és vérveszteséggel járt. A Kancellár mindig szerette saját maga felmérni és látni a dolgok súlyosságát, így amikor elhagyta a titkos hadiszállását, odaérve az egyik kipusztult faluhoz három fő

tudósával együtt bementek egy családi házba. A hullák erős szaga azonnal megcsapta az orrukat.

Ezért kivette hófehér, hímzett zsebkendőjét a zsebéből, majd az arca elé fogta. Azután lehajolt az egyik emberi tetemhez, és látta, hogy az ember nyakán két különös lyuk található egymástól 2-3

ujjnyira. Azonnal tudta, hogy ez nem betegség vagy kór, hanem egy állat vagy valami egyéb lehet, amivel addig még nem találkoztak.

Elhatározta, hogy utánajár a dolognak és kezébe veszi az irányítást, ezért kitalálta, hogy csapdát állíttat három rafinált tudósával. Albert, Hans és Meyer a legjobbak voltak az egész világon. Mindig minden piszkos munkát vagy akár szigorúan titkos dolgot velük végeztetett el a kancellár, mert rettegett attól, hogy valaki átveszi helyét egy napon. Tudósai néhány hónapon belül rájöttek arra ez a valami úgy táplálkozik, ha ki szívja áldozatainak vérét, legyen az állat vagy ember. Így aztán a kancellár kitalálta, ha az a bizonyos valami vérrel táplálkozik, a leg jobb csali számára egy ember lehet.

Sokáig azon gondolkoztak, kit vessenek csak úgy oda a halálba. Egy akármilyen személyt nem lehetett országukból választani, hiszen akkor feltűnést keltettek volna vele. Hiába irtotta Mertez kancellár a világ leggazdagabb embereit, mindig eltüntette a nyomokat maga után a három talpnyaló kutyájával. A három zseni egy hétig pásztázta a főváros utcáit, amíg végül rátaláltak a megfelelő

áldozatra. Egy hajléktalan kisfiú volt a kiszemeltjük.

Alaposan utánajártak a családi hátterének, és kiderült, hogy senkinek sem hiányozna, ha netán csak úgy eltűnne az utcákról. A három zseni ujjongva közölte kancellárjukkal, hogy készen áll a csapda. Mertez első dolga volt másnap reggel, hogy három talpnyaló kutyáját a kisfiúra küldje majd pénzzel, hogy megvesztegessék a gyereket. A szerencsétlen koldus fiúcska persze nagyon megörült a furcsán jólelkű Hans, Albert meg Mayert látván, akik lehazudták az eget s előle a lényeget, de elég hitelesen adták elő, hogy mi lenne a gyerek feladata, mert könnyedén beleegyezett anélkül, hogy tudta volna hamarosan meg fog halni. Éhes volt és nagyon koszos, szüksége volt a pénzre. Azt gondolta, hogy a szerencse feléje fordult aznap, pedig szerencsétlen egy ártatlan áldozat volt.

A kisfiú még aznap nekilátott megbízását teljesíteni, tette a dolgát, koldult tovább öt nap öt éjjel.

Aztán minden kiábrándítóvá kezdett válni Mertez számára, egészen addig a napig, amikor is a kisfiú felfigyelt egy különleges férfira az utcákon. A bőre hulla fehér, vállig érő haja koromfekete, szeme színe piros, vérszínű volt. A gyerek azonnal jelentette a kancellár tudósainak a látottakat. Hans megkérte őt bájgúnár vigyorral az arcán, hogy ha meglátja ismét azt a személyt, menjen oda hozzá, és bármiféle módon csalogassa el őt abba az utcába, ahol velük találkozott először. A kisfiú szerencsétlenségére másnap ismét találkozott a különös, fiatal férfival. Mikor meglátta, kivárta a megfelelő pillanatot, majd oda andalgott hozzá és leszólította:

– Hé... Uram... Uram, éhezek, fázom, adjon egy kis pénzt, kérem. – Tartotta koszos markát a kisfiú, de a fiatal férfi meg sem hallva továbbhaladt.

– Kérem Uram, ne legyen ilyen kőszívű, én csak egy szegény árva vagyok, aki egyedül kóborol hetek óta az utcákon. – Szólta el magát a gyerek, akkor a különös férfi megállott előtte, s felemelte fejét. A kisfiú elé lépett, aztán megrettent az idegen rideg, cseresznye színű tekintetétől. Egy lépéssel hátrább lépett, mikor a magas férfi óvatosan körülnézett majd lehajolt hozzá.

– Lám, te sohasem adod fel igaz, kis barátom? Kérdezte az idegen miközben a gyerek vállára tette fekete bőrből készült kesztyűs kezét. A kisfiú összerezzent, majd megrázta a fejét.

– Szóval akkor addig nem hagysz békén, amíg nem adok neked ugye? A gyerek ismételten rázni kezdte a fejét.

– Akkor kérlek, mutass nekem egy csendes helyet, ahol más koldus nincsen, mert sajnos nekem sincs elegendő, hogy másnak is jusson belőle.

– Magyarázta a fiatal férfi, közben mintha kicserélték volna feltűnően kedves lett.

– Persze, Uram, csak kövessen. – Mondta a fiú elégedett arcot vágva, habár lelke mélyén érezte, hogy nincsen valami rendjén az idegennel, majd elindult a megbeszélt utca fele. Mivel a különös férfi sem tudhatta, hogy ez egy csapda, a gyerek után indult rögvest. Az úton odafelé a gyerek szép lassan kezdett rájönni arra, hogy megbízói valami szörnyűséges dolgot akarnak elkövetni az idegen férfival szemben, mert mikor megérkeztek a kietlen utcába, ahol egy árva lélek sem volt csak ők ketten, nyomban felfigyelt a megbúvó emberekre lándzsákkal kezükben a sötét ablakok mögött. A gyerek meg akart fordulni, a férfival szembe, hogy elmondja neki, meneküljön, azonban még mielőtt megfordulhatott volna, a különös férfi gyorsan nyakon ragadta őt, majd esélyt sem adva neki hatalmas szájat tátva, belevájta tűszerű hegyes szemfogait, a gyerek nyakán levő fő érbe. Akkor az ismeretlen belesétált a csapdába. Mivel úgysem tudták megmenteni a tudósok a kisfiú életét, hagyták, hogy mind kiszürcsölje vérét a rideg tekintetű férfi. Azonban a látvány gyomorforgató volt számukra, még ők sem láttak azelőtt ilyet, s mivel tudósok voltak, rezzenéstelenül nézték végig, ahogy a férfi megöli a gyereket. Azt követően Hans, Albert és Meyer egy-egy lándzsa segítségével rátámadtak a hófehér bőrű férfira. Mind a hárman beledöfték a maguk fegyverét majd nekitaszították a falnak őt. A férfi dühösen, felüvöltött fájdalmában. Akkor látszódott igazán meg a két tűhegyes szemfoga. Közben odaért a kancellár is, majd látván, hogy az idegen nem bír moccanni sem, alattomos vigyorral arcán ballagott eléje.

– Lám-lám, a mi kis pusztító betegségünk, talán nem is annyira betegség, mint ahogyan azt egyesek gondolták... inkább egy emberszerű, vérszívó szörnyeteg. – Hajolt közelebb a férfi arcához a kancellár.

– Nos, majd meglátjuk, hogy mit fogunk vele kezdeni, okoskáim, egyelőre a fiú holttestét tüntessétek el, feltűnést nem keltve! Azután megnézzük a barátunkat, hogy miféle szerzemény.–

Fordult meg, hátat vetve az idegennek, közben fehér kesztyűjét lehúzva kezéről, csettintett egyet ujjával.

A három tudós szó nélkül egy vastag lánccal megkötözték az idegent, majd elvonszolták egy ketrechez, ami egy hintón helyezkedett el, nem messze tőlük. Bezárták a dühöngő, furcsa emberi lényt a ketrecbe, majd a lovasnak csöndben intve elindultak. Miután eltüntették a kisfiú holttestét, Albert, Hans meg Mayer beültek az autómobiljukba és a titkos hadiszállására siettek. A Kancellár szigorúan parancsba adta titkos hadiszállásán katonáinak, hogy senkit sem engedhetnek el a táborból, ugyan akkor senkit sem szabad beengedjenek csakis kizárólag őt meg tudósait. Mertez főhadiszállásán legalább 1500 katona állott szolgálatában. Mindannyian hűséggel álltak szolgálatba, ahogyan a három talpnyaló kutyája is. Amikor bevitték az idegent láncra verve a kutató sátorba, Mertez parancsba adta tudósainak, hogy azonnal vessék kísérletek alá az idegent. Hans kapott az alkalmon, s mivel már várta azt a percet mikor jön el az ő órája, sietve előkereste a szekrényéből jegyzetfüzetét, amiben egy grafit ceruza pihent majd visszatért társaihoz és buzgón leült egy székre, a láncra vert idegen előtt.

– Mi a neved? – Kérdezte. Közben Albert egy éles ollóval szétvagdosta az idegen férfi ruháit,

aztán mezítelenül leültette őt egy székre. Az ismeretlen nem válaszolt semmit Hans kérdésére, ezért újból feltette neki:

– Hogyan hívnak fiam? Ahogyan elnézem, középkorú lehetsz. Mondd már végre... MI A NEVED?!

Hajolt közelebb a fekete hajú idegenhez, akinek tekintetében látszott a megvetés és gyűlölet.

– Jól van, ha nem akarsz beszélni... hát legyen. Mayer! Kérlek. – Szólt barátjához Hans, majd Mayer biccentett egyet fejével és ellépett tőlük a nem messze ékeskedő kohászhoz, ahol egy forró vas volt betéve a parázsra. Mayer elvéve azt, visszalépett az idegenhez s szó nélkül nekinyomta a férfi mellkasának az izzó vasat.

– Vááá!!! Üvöltött fel fájdalmában az ismeretlen, majd hozzálépett Albert, megragadta férfi haját és belenézett a cseresznyeszínű szemeibe.

– Remélem, nem kell ismételgesse magát a barátom! MONDD MÁR A NEVED! Üvöltötte a férfi arcába torkaszakadtából Albert. Hans felállott a székről s közelhajolt az idegenhez, hogy hallja mit motyog:

– A nevem... – Nyöszörögte fájdalmában.

– Nem hallom, mit motyogsz te senkiházi?! Ordítozott Albert, ahogyan egyre durvábban viselkedett a férfival, akinek újból nekinyomták a forró vasat.

– Mitternacht! Kiáltotta fájdalmában a férfi, majd térdre rogyott. Mayer akkor gőgösen felkacagott.

– Kedves Mitternacht, áruld el nekünk, légy oly szíves, hogy miféle lény vagy te igazából? Járkált fel s alá Hans, közben jegyzetelve füzetében.

– Vámpír... – Közölte, majd meg akarta ragadni Albert kezét, mikor Mayer észrevette és ismét nekinyomta a forró vasat Mitternacht hófehér bőréhez. Végül addig kínozták őt, hogy vérben ázva, félholtan feküdt kábultan a földön. Miután összeszedték a földről, fehér ruhába öltöztették a vámpírt majd vastag láncokkal csuklóján és lábán a sátorban heverő ágyhoz láncolták. A zseni tudósok azután fogták magukat és mindennel előálltak kancellárjuknak, amit meg tudtak az idegen férfiről.

Mertez szeme ragyogott örömében, mikor megtudta, hogy egy igazi természetfeletti lényt tart fogságban, ezért elhatározta, amikor magához tér a vámpír, további kísérletek alá fogja alárendelni majd őt. Mitternacht másnap késő éjjel tért magához az ágyhoz láncolva. Mertez, amikor megpillantotta, hogy az égési sérülések teljesen eltűntek az idegen testéről, még inkább tudni akart mindent róla.

– Ez lenyűgöző. – Mondta mikor föléje hajolt, s hitetlenkedve tudósaira nézett.

– Hans, Albert... Mayer, szeretném, ha senkit sem engednétek a közelében, vessetek be mindent ellene, hátha elárulja, mi a titka egy vámpírnak! Adta ki parancsba Mertez, majd kiviharzott a sátorból.

– Hallottátok barátaim, eljött a mi időnk. – Súrolta össze tenyerét gonoszan vigyorogva Albert, aztán nekiláttak tanulmányozni az idegent.

Mitternacht pár napon belül teljesen rendíthetetlenné vált a tudósok számára. Minden fájdalmas, megcsonkító meg morbid kísérletet rezzenéstelenül tűrt. Az idő múlásával a kancellár egyre kegyetlenebb dolgokhoz folyamodott, hogy megszelídítse a férfit, azonban eredménytelenül. Eltelt egy hosszú, talán a vámpír számára, élete legsötétebb időszaka. Aztán egy őszi délutánon a három

tudós hatalmas hibát követve el, esélyt adtak alanyuknak. Albert nem figyelve eléggé az egyik kísérletük során véletlenül lazábban hagyta a szíjat, amely a vámpír csuklóját kötözte az ágyhoz, s amikor ismételten vért akartak venni tőle, Mitternacht kiszabadítva kezét nyakon ragadta dühöngve Albertet hatalmas fogait vicsorgatva belevájta nyakába tűszerű szemfogait. Hans és Meyer ezt látván kétségbeesetten menekültek az életükét, ahelyett, hogy társuk segítségére törekedtek volna. Gyáván megfutamodva megbújtak egy szekrény mögött, ahonnan végignézték, hogyan végez a vámpír barátjukkal. Mitternacht dühöngve engedte el Albert holttestét, aztán letépve magáról a szíjakat, távozott a sátor bejáratán. Az életben maradt két tudós remegett, mint a nyárfalevél ijedtségében.

Mertez rohant a helyszínre, ahogyan csak bírt, de már hűlt helyét találta a kísérleti alanyának, a vámpír bizonyára addigra már messze járhatott a főhadiszállástól.

Hans és Meyer rémülettől összefogózva kecmeregtek ki a rejtekhelyükről. Mikor meglátta őket a kancellár, feje lángokban állott.

– Elmondanátok... hogy mi a fészkes fene történt itt, és hol van Albert? Kérdezte Mertez tudósaitól ingerülten, ökölbe szorítva tenyerét, aki persze dührohamot kapott, és káromkodva, pogányul rugdosni kezdte a szekrény oldalát, miután Hans rámutatott a hullára, mely a földön hevert.

– Hogy az a... fészkes fenébe... kijátszott minket az ebadta dög. – Csapta, vágta a szekrény ajtaját mérgesen, egyszer csak váratlanul megszólalt Hans a háta mögött, zsebébe nyúlva, széles mosollyal arcán.

– Uram... – Meyer bambán figyelte barátját, mert nem értette minek tud örülni abban a kilátástalan helyzetben.

– Igen!? Fordult Hans felé gyilkos tekintettel a kancellár.

– ...Mi győztünk! Emelte ki zsebéből a fecskendőt tele Mitternacht vérével a tudós.

Mertez szemei reménységre kerekedtek s megkönnyebbülten átölelte tudósait, aztán annyit mondott:

– Hans, Meyer... Albert társunk emlékére esküszöm, bárhol jár most Mitternacht, egy része itt maradt nálunk. Megmutatom a világnak, hogy velem nem lehet játszadozni... ! ÉN LESZEK A VILÁG

URALKODÓJA... ! Ha, ha, ha... te meg Mitternacht... a véred által foglak a sárba tiporni... Ha, Ha, Ha!!! – Csengett fel Mertez gonosz nevetése a sátorból.

2. Fejezet: Menekülés

Napjainkban, valahol Londonban. Fülledt nyári este lehetett, késő éjjelre járt, az utcák barátságosan csendesek és békések voltak mindenütt, a lenge szél és a tücskök ciripelése hallatszott az éjszakában. Egy családi ház ablakán fények pislákoltak kifelé a sivár utcára, amelyek a nappaliban lévő, bekapcsolva felejtett tévéből származtak. A házigazda olyannyira kimerült volt, hogy elaludt futballmeccs nézés közben s átöltözni sem volt ideje, mert mellkasán még mindig ott lógott névjegye

„Kovács Dávid” felirattal. A férfi magas, barna, kócos haja, teljesen össze volt kuszálódva, ahogyan hevert a kanapén. A földön mellette felesége, Ildikó, szintén javában aludt, fejét nekitámasztva a kanapénak, aki legalább egy fejjel kisebb volt férjénél. Hosszú, mogyoróbarna haja összefonva terült el vállán. Az emeleten egymással szemben két szobaajtó állt. Bal felől legkisebbik lányuk, Szonja szobája, ki húsz esztendőt töltött májusban, a nagyobbik huszonharmadik életévébe lépett még februárban, Anna, kinek szobája az ellenkező oldalon lapult. Szonja vörösesbarnás, hullámos haja a válláig ért, apró termetét édesanyjától örökölte ugyanúgy szépségét is. Azonban Anna jóval egy fejjel magasabb húgánál, hiszen apja génjeit hordozza vérében. Sötét, mogyoróbarna, szinte göndör haja egész leért a derekán alul, különleges zöld színű szemei igézően csábítóak a férfiak számára. A testvérpárban azonban az ellentétes lelkiviláguk teljesen ellentmondott egymásnak. Amíg Szonja bohókásan, gyerekesen meggondolatlanul, felelőtlenül viselkedett, tetejében mindig mindenért nyafog, addig nővére már huszonhárom éves felnőtt, érett lányként kétszer is meggondolta cselekedeteit, öltözékét legtöbbször megfontolva választotta, hogy azzal is kimutassa, ő többé nem gyerek. Ellentétben húga ezt nem mondhatta el magáról, szakadt farmernadrágot és hippi blúzokat hordott, akár egyetemre vagy buliba járt. Anna munkahelye miatt jégernadrágokat vagy csőszárú, sztreccses farmert visel a leginkább, normális, rövid ujjú blúzokkal. A lány festőművész, immár három éve. Saját vállalkozást vezet, amelyben sor kerül a természet megvédésére is. Anna nagyon szereti, amit csinál, hiszen telis-tele van jó dolgokkal, viszont húga kényszerből lett egyetemista, szülei ugyanis úgy vélték, Szonja ne lépjen a nővére nyomdokaiba, ezért közgazdaságtan hallgatót csináltak belőle. Dávid meg Ildikó egyformán szerették lányaikat, mégis különbséget tettek nevelésükben. Anna örökös lázadó viselkedése nagyon hátráltatta őket a nevelésben. Azt hangoztatták folyamatosan a lánynak, hogy nagyapja is ilyen volt, lázadó, soha nem ismerte azt, hogy

”feladom”, ezért állott annak idején katonának egy lovagrendnél, ahol később halálát lelte. Ildikó sohasem fogadta el nagyobbik lánya foglakozását, nem akarta, hogy egyszerű festőként dolgozzon, azt szerette volna, ha ügyvédnek tanul, de Anna nem szerette a puccot, a nagy életet, sem a pénzt.

Egyetlen igazi nagy vágya volt, hogy egyszer nagyapja nyomdokaiba léphessen, mert szerette őt.

Egyszerű lány volt, a húga viszont ellentétben vele, szerette a fényűzést, azonban nem szeretett dolgozni, lusta volt tanulni is. Arra hagyatkozott, hogy szüleinek van elég pénzük ahhoz, hogy az egyetemét kifizessék, és a diplomáját megvásárolják. Anna ezt nem nézte jó szemmel, hiszen számára az emberi érték és a becsület bárminél fontosabb volt, olyannyira, hogy hiába próbálkoztak nála a férfiak, igazából egyikőjük sem dobogtatta meg szívét. Azonban a kisebbik lány szobáját sok fiú járta körbe, az utóbbit még szüleik sem nagyon tűrik házukban, mert harminckét éves érett férfi, aki miatt pár kisebb viták születtek az elmúlt időszakban a csendes családi idillt felbolygatva Kovácséknál. De leginkább Annában indított el lavinát kisugárzása miatt a férfi, mivel éjfekete, tíz centis, hosszú hullámos, kócos haja, hófehér bőre s cseresznyeszín szemei különlegesé tették őt a lány számára. Joshua a neve, jó egy fejjel magasabb a nagyobbik lánynál. Öltözete kifinomult, precíz, ugyanakkor elegánsnak mondható, hiszen mindig sötét inget viselt, nyakkendővel. Különös viselkedése miatt Annának mindig figyelnie kell a szeme sarkából, mert szinte biztos abban, hogy nem is a húga miatt van a családban, hanem miatta. Úgy érezte néha, mintha valahonnan ismerte volna őt régebbről vagy az egészet beképzelte magának. Aznap éjjel Anna sokat forgolódott ágyában, mert visszatérő rémálmok gyötörték szegényt. Mostanában egyre gyakrabban álmodott mindenféle természetfeletti lényekről, vérfarkasokról, vámpírról, boszorkányokról meg élőhalottakról, nem tudta hová tegye őket, ugyanis mindegyik nagyon élethűnek tűnt, viszont mindig azzal nyugtatta magát,

hogy nem többek azok csak históriák. Sokszor. beandalog a városi könyvtárba, mikor végez a munkahelyén, hogy természetfeletti lények után olvasson, hiszen ami őt nagyon zavarja, az nem más, mint Joshua furcsa viselkedése vele szemben.

Másnap reggel, amikor Szonja újdonsült barátjával asztalhoz ült, Joshua észrevette, hogy Anna hiányzik, volt egy olyan megérzése, ismét elaludt a fiatal lány. Ildikó is felfigyelt, hogy nagyobbik lánya megint nem ült az asztalhoz, ezért erélyesen kilépve a konyhából kiabált fel neki az előtérből:

– Anna! Azonnal kelj fel és gyere le enni! Parancsolta felemelt hangon Ildikó lányának. Szonja közben kuncogott az asztal mellett:

– Már megint biztosan rémeket látott... bizonyára össze is barátkozott velük. -Gúnyolódott nővérén a csitri lány, amikor barátja csúnyán megnézte őt különleges cseresznyeszín szemeivel. Pár másodperc múlva úgy tett, mint aki megtikkadt volna, majd felállott az asztaltól, elnézést kért Dávidtól és a többiektől s kiment a konyhából, fel az emeletre, ahol a mosdó található, Anna hálószobája mellett. Belépett a fürdőbe, aztán kezet mosott és megtámaszkodott kétfelől a kagylón, miközben a tükörbe bámult.

– A fenébe, Mitternacht! A fenébe. – Ismételte dühösen, majd csöndben távozott a mosdóból.

Mikor a lány szobájának ajtajához ért, megállt előtte aztán egy pillanat erejéig meggondolva magát, végül bekopogott illedelmesen az ajtón.

– Szabad! Szólt Anna letörölve könnyeit bársonyos arcáról. A férfi szétnézve a folyosón benyitott, belépett s halkan becsukta maga után az ajtót.

– Jól vagy? Nézett a földön kuporgó lányra, akinek szemein látszott, hogy mielőtt megzavarta volna őt sírt.

– Nem igazán, de azért köszönöm, hogy megkérdezted. – Felelte szomorkás hangon Anna. A férfi odalassúzott és leült melléje.

– Tudod, néha csak azon tűnődőm, hogy egy ilyen helyes lány, mint te, aki szívéből fest, ahogy sokan mások nem tudnának, miért ilyen szomorú és komor? Pillantott a szoba falán levő

festményekre Joshua, amelyeket Anna készített pici kora óta.

– Az élet nem olyan egyszerű, mint azt egyesek hinnék... és én sem vagyok egy egyszerű eset. –

Tekintett a sármos férfira, aki szemeit furcsán megvillantva bámult vissza az ő tekintetébe. Annának abban a pillanatban rémület ült ki arcára, gyorsan felpattant a földről majd zavartan sietett a ruhásszekrénye felé, amikor Joshua követve őt megragadta karjánál fogva, és nekinyomta a szoba falának, olyan erőből, hogy az egyik festmény azonnal leesett a falról s milliónyi darabokra tört az üvegkeret.

– Tudom mitől félsz Anna... tudok, az álmaidban látott lényekről... – Motyogta halkan a lánynak, ahogyan zöldes szemeibe tekintett Joshua. Anna torkában egy gombóc volt, amely egyre csak nőtt és nőtt.

– Honnan veszed, hogy különleges lényekről álmodom? Kérdezte remegve a lány Joshuától, aki nyomban eleresztette őt, aztán hagyta, hogy elmenjen az ajtóig, s utána szólt:

– Pf... látom, még mindig azzal babusgatod magadat, az álombéli lényeid csak kitalációk, még azok után is, hogy tisztában vagy vele, én...

– Elég legyen! Most pedig ha megbocsájtasz, hagyd el a szobát! Mondta erélyes hangnemben a

fiatal lány, ahogyan kinyitotta az ajtót és Joshua feléje fordulva, szó nélkül kiballagott onnan, otthagyva a lányt kételyek között. Anna becsapta a férfi után ajtaját, s háttal nekitámaszkodva azon agyalt, hogy kitől tudhatta meg titkát Joshua, azonban hamarosan bevillant neki, hogy húga már tud róla, hiszen pár hete Szonja beleolvasott a naplójába, amikor keresett valamit a szobájában. Így Anna fogta magát, gyorsan összeseperte az eltört üvegkeretet, átöltözött szabadidősbe, majd dühösen lerohant az előtérbe onnét át a konyhába. Szerencséjére kishúga az asztalnál ücsörgött, aki még majszolt valamit reggelijéből.

– Jó reggelt! Köszönt ingerülten mindenkinek, aki a konyhában volt, majd szikrákat szóró tekintetével testvérére pillantott.

– Jó reggelt, kisasszony! Ideje volt, hogy le gyere reggelizni! Mondta az anyja mérgesen. Apja már a nappaliban ücsörgött s a hétvégi újságot olvasva, feltett lábakkal, belepillantva közben a híradóba.

Szonja észrevette nővérén, hogy valami oknál fogva mérges, azonban gyerekesen viselkedve barátja felé fordult s gügyögött valamit Joshuának, aki azelőtt pár perccel ült vissza az asztalhoz, majd szeme sarkából ránézet Annára, aki odalépett húga mellé és azt mondta:

– Bocs, anya, ma nem reggelizem, hányingerem van! Tette Anna kezét váratlanul testvére vállára, aki azt hitte, hogy csak bal lábbal kelt fel nővére.

– Csak nem vagy terhes? Riadt meg az anyja.

– Nem lehet terhes anya, hiszen Anna még szűz! Viháncolt gúnyosan Szonja, ezzel kiütve a biztosítékot nővérénél. Joshua épp akkor kortyolt bele poharába, mikor a szavakat hallva félrenyelt, elkerekedett szemekkel nézett Annára, akinek arca lángolt dühében, mert tudta, hogy Szonja ezúttal túllőtt a célon.

– Elnézést anyácskám, van néhány elintéznivalóm ezzel a törpével! Mosolygott bájosan anyjára a fiatal lány, aztán nem tétovázott tovább, megragadta húgát karjánál fogva és magával rántotta a székről, még mielőtt bármit is felelhetett volna Ildikó.

– Ezekbe meg mi ütött? Kérdezte megvont vállal Joshuára nézve Ildikó, s folytatta a mosogatást. A fiatal férfinál kezdett betelni a pohár aznap reggelre, ezért megtörölve száját, csöndben elhagyta a konyhát és kiment a nappaliba Dávid mellé.

– Eressz el, Anna, ez fáj, meghibbantál!? Nyavalygott Szonja, miközben nővére kiráncigálta őt az ajtó elé. Becsukva maguk után a bejárati ajtót, mind a ketten, egy szót nem szólva egymáshoz, leültek a lépcsőkre. Szonja morcosan nézte a szomszéd kertjében levő kiskutyát, ahogyan játszódott gazdájával.

– Figyelj csak! Szólt hozzá egyszeriben nővére, lehiggadva kevés idő elteltével.

– Mostanában nem tudom, de valami történik a lelkivilágomban, az álmaim néha mintha valóra válnának. Te nem érzed, hogy ez az időszak mennyire bonyolult számomra, és nem hiányzik nekem egyáltalán, hogy mindenki tudomást szerezzen arról, hogy nagyon félek. – Meredt az égre Anna, mintha hirtelen a derűs tiszta égboltot befedték volna lassan a fekete és szürke felhők, kissé rémisztő látványt nyújtott az egész. Szonja megalázkodva ült csendben a lépcsőn, amíg végighallgatta nővérét, majd végül megszólalt ő is:

– Bocsánatot kérek, Anna, nem akartalak megbántani, esküszöm, csak ez az egész annyira hihetetlen, elhinni, hogy léteznek természetfeletti lények, és igazad van, nem tudhatom, hogy

jelenleg mit érezel, hiszen te vagy az, aki álmodja azokat a szörnyeket, nem én. – Látta be tettét a lány, s aztán nagyot nyelt:

– Máskülönben, honnan vetted, hogy bárkinek is elmondtam volna ezt az egészet? Hiszen kikacagtak volna engemet, azt mondták volna, meghibbantam a nővéremmel együtt. – Magyarázta, ahogyan az egyre sötétebb felhőkre bámult Szonja.

– Ha nem te voltál, aki megmondta neki, akkor honnan vette... – Tanakodott Anna, miközben húga megkérdezte tőle:

– Ki az a neki? Majd rátekintett nővérére, válaszra várva.

– Az nem lehet... – Villantak be akkor Annának Joshua szavai. „... még azok utáni is, hogy

tisztában vagy vele, én... ” . Szorította ökölbe kezét s hirtelen húga mellől felszökkenve szélsebesen beviharzott a nappaliba, ahol már apjuk és anyjuk, mint akik rémeket láttak volna, úgy bámulták a televíziót. Az igazat megvallva, nem számított Anna arra, amit akkor látott a tévében. Azonnal elsápadt az arca, húga követvén őt mellette állott, de ő is csak tátott szájjal bámulta a híradót, ami akkor ment épp a televízióban.

– Baj van gyerekek, nagy baj! Szólalt meg az apjuk, körmét rágva, idegesen, aki a feleségére nézett rémülten. Ugyanis a televízióban temérdek mészárlásról, természetfeletti erővel bíró katonák támadásairól számoltak be.

– Hangosítsd fel, kérlek, apu! Szólt Anna idegesen apjához.

– „... ezeket a lényeket Mórtoknak hívják, amelyek sötét gázmaszkot meg egyenruhát

viselnek, komoly fegyverekkel felszerelkezve, a golyókban olyan méreganyag található,

amely képes szörnyé változtatni az embert. Egész világszerte óriási károkat okozva

pusztítanak, kegyelmet nem ismerve senki felett... ”. Mondta a bemondó, majd váratlanul megszakadt az adás, Dávid nem tétovázva megparancsolta lányainak, hogy azonnal induljanak csomagolni, amilyen gyorsan csak tudnak, és csakis kizárólag a legfontosabb dolgaikat tegyék hátitáskájukba, mert bizony mihelyt készen állnak az indulásra, azonnal elhagyják a házat.

Szonjában valami elszakadt, hiszen gondolkozás nélkül megragadta nővére kezét és magával húzta a konyhába, ahol kifakadt:

– Ugye ez csak kitaláció, azok a szörnyek nem létezhetnek... te magad mondtad, hogy ilyen nem létezhet, hiszen csak álom volt az egész. – Került hisztérikus állapotba a csitri lány, miközben nővérétől várta a választ. Anna ijedten meredt maga elé, nem bírta felfogni, hogy hogyan történhetett mindez, hiszen azt hitte, hogy ilyesmi nem létezhet.