Látásmódok Smolnicki Szilárd

2019

Underground Kiadó

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

KEZDŐ VERSEK

Barátság Abban az időben, mikor a barátság érdek, És csupán csak véges határidőre szól, Van egy csapat, aki minderre rácáfol.

Számukra nincs kényszer, helyette csak Könnyed hangulat bonyolult témákkal, Kerülik a nihil estéket eljárt sémákkal.

Az irónia, humor és komolyság náluk Egy egészet alkot, keresik a kalandot, Bejártak városukban minden parkot.

Öt barát, ötféle személyiséggel áldva, De mégis közös hangra tudtak jutni: Ezt tudva könnyebbnek tűnik aludni.

Ez a barátság márpedig örökre szólhat, Állít bárki bármit, kérdezd az élet bíráit, Mi titokba fedjük egymás perspektíváit.

Az igaz Barátok A barátság tovább él, tovább él.

Négy Lélek, akár az égtájak: Észak, Kelet, Nyugat s persze Dél.

Ki nappal csendes álomba merül, Észak: kinek éjszaka a nappal, A Késés Mestere kétségtelenül.

Ki a vezetés mestere, aszfalt az ágya, Kelet: mit, miért s hogyan lehet?

Megkérdőjelezhetetlen memóriája.

Ki felderíti a Könyvek Országát, Nyugat: ahol minden banális, Ki bírálja az irodalom torz ágát.

S hátra maradt egy utolsó irány, Dél: hisz délben oly fülledt minden, Akit nem bánt az alkoholhiány.

Így létezik örökké a négy áramlat, (Még ha az élet másképp is írja) A kohéziójuk bárhová eláradhat.

KEZDETEK

Változás Borús az ég,

Esőcseppek hullnak szaporán, Nem tudom még,

Miért keltem ilyen korán?

Kezeimmel bentről

Érzem az esőt,

Eme szörnyű létből

Csak a jövő adhat erőt.

Félidő

Eljár felettünk az idő,

De még el sem hiszem, hogy eljő

A dermesztő téli szellő,

Mely átjárja egész testemet.

Hideg lábamról egészen

Eléri reszkető fejdíszem,

Félj, itt van a téli szellem, Mely átjárja egész testemet.

Összeforrt szívek Szeme fényét,

Szíve mélyét,

Teste lényét

Keresni ér.

Hangja súlyát,

Szíve búját,

Álmai álmát

Elrejti még.

S ha egyszer belenéz szemedbe, Többet nem rejti érzelmit keretbe.

Nem dadog, ha téged meglát, S majd együtt készítitek a fejfát!

Mámorban úszva Kinézve a világból,

Nincs jövő, csak nyílzápor, De felkelve az álomból,

Megérint a Remény Mámor.

Álmodozó angyalok!

Csitt legyen, hallgassátok!

Legyen tett a szavak mellett, Vagy mégis csak ennyire tellett?

Remény Mámor, segíts minket, nélküled elveszítjük lelkünket!

Álom

Álom, a valóság helyett,

Álom, mit gyakran emlegetsz, Álom, hogy céljaid elérd,

Álom, hogy vágyaid meséld.

Álom, mely újabb álmot sző, Álom, melyben az Inception jő!

Rossz választás Szomorúan nézek ki fejemből...

Felállni sem tudok helyemből...

Lelkem meginog, ha a gondra gondol...

Szívem viszont elszalad, s meg se fontol...

Remény

Minek kéne küzdenünk,

Ha végül úgyis elvérzünk?

Hisz adhatsz te bármit,

Ha neki csak a külső számít.

Miért kell mégis szenvednünk, Ha külső nélkül nem érünk?

Csak mert a szív, mi benn dobog, nem ismer határokat, úgy mozog!

Végső megoldás Mint messzeségben a madár, Eltűntek a mosolyok,

Árva zördülések gyanánt

Fogom magam, s elosonok.

Virágzó égre jön a rossz,

Nyugtató felhők fel-felszállnak, gyarapodva, mint a gonosz, Szörnyű esőt, s hóvihart kiáltnak...

Altató mesék, keserű 'válaszok'?

Normák, melyeket mindenáron követni kell?

Nappalok, éjszakák, megbújt alakok, Akkorra csak egy maradt, mit rontottam el?

Becsület, ábránd Volt egy nap, mikor minden Más volt, minden szép s jó.

Egy olyan nap, amikor hűen Táncolt minden tüzes patkó...

Elszakadt a lánc, s többé

Nem lesz egy minden darabja...

Találhatunk másikat, mi eggyé Teszi, s öröké megtartja!

Becsüld hát, mi kincsed vagyon, Hisz mi fontosabb e világon?

Mint a hűség, s a szerelem, Becsüld, mert csak úgy nem terem

AMIT A SZÍV LÁT

Vágyak

Álmaimban őt látom,

Az első napot úgy várom,

Hisz végre ott leszek, ahol ő, Ez számomra a búfelejtő.

Titkolt álmok Találd ki, mit gondolok,

Most, mikor minden olyan más...

Választásul feléd fordulok, Hisz tudod, te vagy a jó társ.

Szeme ragyog, mint a csillagok, Jelleme megfog, s belehabarodok.

Dús hajának selymes áramlása, Akár a lágy tenger hullámzása.

De álljunk meg egy szóra!

Minden csak álom, mit a vágy Fakaszt ki, s nem válhat valóra...

Maradok csupán hű jobbágy!

Szerencsés mese Váratlan egybeesés miatt

Lett ismert számomra ő,

Ritka ez, mint fényes nap alatt A gyorsan suhanó röpke szellő.

Nem volt szerencsére esélye...

Így hát ismertté vált számomra, Nap mint nap elbűvölt személye, S megtestesült benne az öröm mámora!

Egy lépés, vagy tízezer?

Szemem ezeket egynek látja, Bármi is legyen, tudom, hogy elver, Selymes mosolyának nincsen párja.

Legyen ősz, tél, tavasz, nyár, Rügyezzen vagy haljon a fa levele, Egy dolog nem változhat már, (ha akarja, ha nem...)

Mindig ott leszek, igen; Vele!

A tökéletes teremtés Édes lánynak szája jár,

Oly gyorsan, mint a madár.

Szállva száll egy-egy ágra Míg nem jó barátját megtalálja.

Hangja nem csak szép,

De tartalomban sincs hiánya!

Ha bántanának? Ő közbelép!

Sárga rigó, s értelem kevert lánya.

Napok jönnek s mennek,

Elmúlik az öröm s vigyor

Arcán morcok teremnek

Hirtelen bús lett, s komor.

De a bú rút felhői közt

Fellelünk egy lágy mosolyt, Szemeivel reményt tükröz,

S együtt legyőzünk minden nyomort!

Bizalom Lehetnél te vad madár is,

Ki ott fent száll, az egekben, Vagy túlontúl racionális,

Ki az értelmet keresi mindenben.

Lehetnél te rút vagy snájdig, Kezdve egy árva kőtől az

Érző szív derűs mondatáig, Mely hajnaltól napnyugtáig Rólad szól, s szikrázón világít.

Legyél te bármi, ha baj van, Szemem feltétlenül bízik szavadban, Legyen az veszély vagy bánat, Előttem ellőheted az egész tárat!

Örökkön örökké bízva bízván, Örökké nevessünk titkunk titkán!

Mit kéne tennem?

Szívesen dalolnék neked,

Ha tehetségem hozzád hasonlítana.

Így hát versekkel kedveskedek, Hátha megbocsátasz még ma.

Virrasztok egész éjjel, ha kell, Vagy forró tűzparázson járok.

Sőt feladom, mit adhatok, ha kell, S házad előtt gyönyörű verseket kiáltok.

Mit mondhatnék még?

A szavak gyakran elvesznek, Mint ahogy a hó is elolvad.

De van, mit az emberek úgy eltesznek, Hogy az örökké a szívükben marad.

Szólt a vekker (km. Fiddler) Egyszer voltam egyedül,

de mégsem teljesen,

Mert aznap este ott

Volt velem az én kedvesem.

Számoltam a napokat,

Hogy végre találkozzunk,

S mikor végre láttuk egymást, A boldogságban együtt úsztunk.

Megjártunk jót s rosszat,

Barangoltunk fel s alá,

És a mesés napnak végén

Befeküdtünk a paplan alá.

Villám dörren, óra csörren, A halál hangja az életben, Fájó szívvel ismertem be

A nemjóját, felébredtem.

Itt van Amikor a táj lehúzza függönyét, Amikor a Nap átadja főhelyét, Mikor a Hold feljő a csillagos égre, Mindegy nekem, csak láthassam őt végre.

Itt van már, itt van, egy kis madár, Dallama betölti a rétet s a fát.

Igéző szemei régen elragadtak már, Pedig annyi mindent éltünk eddig át.

Újra itt van, újra itt van!

Most huncut macskának láttatik, Kinek hatalma lenyűgöz engemet, Szavában erő s biztosság rejtetik.

Ha nincs velem letörték lelkemet.

Ha elmúlik a szürkeség Kopár sziklák közt mászunk, Valahol a hegyek közepében, Szürke ruhát visel nehéz utunk, Már-már elveszünk a messzeségben.

Eltévedt jámbor legény siet, Keresi éppen célját a földeken, A szürkeségben ugyan eltévedt, De egy angyal segített lelkemen.

Én voltam ugyanis az a legény, Én, ki oly bőszen kerestem irányom, S az angyal gyorsan odajött elém, Majd szemembe súgta minden álmom.

Napfényes, zöld rétek közt sétálunk, Valahol egy fényes ország mezején, Mesés idillt és eufóriát találunk, Ha elnézünk szívünk peremén.

Várakozás Mit ér az ember szavak nélkül?

Némán nem láthat el messzire, Mennyi kín, mi lelkében ott ül, A betűk nem jönnek nyelvire.

Mit ér az ember hű társ nélkül?

Elveszve bolyong az éterben, A tengernyi űr egyre mélyül, S elveszti reményét mindenben.

Két és fél hónapnyi szenvedés, mely ördögien kacagva vár, Nincs szójáték s ringató ölelés,