Varázslatos holló

Su Peter Sieve

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

© Szita Ferencné

undergroundkiado.hu

Borítóterv: Rudolf Elisabeth liziart@undergroundkiado.hu Tördelő: Mészáros Zoltán Dániel

Előszó

A ló olyan iramban vágtat, mint a sötét viharfelhők az égen, amit az orkán erejű szél kerget.

Fiatal lovasa, éppen ezért nevezte el „viharnak”. Bár a lova színe hófehér, és a vihar csak hasonlat, ugyanis az azúrkék égen csak bárányfelhők trónolnak ünnepélyesen. A megművelt földnek, a kövér fűvel benőtt sík területnek vége, előtűnik az első facsoport. A lovát nem könnyű

visszatartania. A nap már magasan jár, a lovas nem lát mozgást, sem felszálló füstöt, de nem árt az óvatosság. Lassan közelítik meg, kedvenc helyüket, ahová akkor jönnek, ha egyedüllétre vágynak. A folyótól messze esik, a farmtól megművelt földek válasszák el. Innentől a nagy vízig, csak elvétve akad egy-két fa, bokor. Fűtenger borít be mindent. Persze nem így volt régen. Több fa volt, állítólag hatalmas erdő terült el erre is. Talán a favágókat is lenyűgözte, a szépsége, s a forrás hűsítő vize.

Ez a fiatal lovas mentsvára, ha otthon, pattanásig feszülnek az idegek.

Sajnos az utóbbi hónapokban gyakori látogatója lett

Sőt, az elmúlt hetekben naponta itt eszmél fel.

Gyakran megesik, hogy a legmagasabb fáról, a folyó ezüstösen kígyózó vonalát, s a túlparton elterülő hatalmas erdőséget, magas hegyeket, csodálja.

Lováról lecsusszan, egyenesen a forrás felé tart.

Izgatottá válik – megpillantva, az új jeleket. Frissek! Igen. Ezeket nemrég helyezték el – követi őket és egyszerre földbe gyökerezik a lába.

Már a forráshoz ért, ahol egy magas, férfi áll. Kinyújtott balján, csíkos mókus ül. Az állatka nyakán keskeny bőrszíj. Az érkező felé fordul, mert az, halk sikolyával elárulta magát.

A fehér ló gazdája, aki úgy néz ki, mint egy ifjú, most csengő női hangon megszólal, miközben úgy érzi a szíve a torkában, dobog.

– Üdvözlöm, Uram – köszön, elsőnek. A férfinak kéne, tudja jól. Bár az is igaz, ez az újonnan érkező dolga. A gondolatai egymást kergetik a fejében. Ő, lenne az, aki? Igen, csakis ő lehet! Végre láthatja titokzatos hódolóját, aki mindig, ajándékokkal kedveskedik neki, amiket itt rejt el. A férfin kalap van, így nem látja az arcát. Jobbja megmozdult még mielőtt ő, megszólalt volna, de azóta mozdulatlan. Közelebb megy hozzá, a mókus a vállára ugrik.

– Hangja, újabb sikolyba csap át. Hátra lép a másik, hirtelen mozdulatától. Széles kalapja hosszú haja, elfedésére szolgál, az álla alatt szorosan meghúzta a bőrszíjat, hogy megtartsa. Az idegen elég durván szabadította meg tőle. Sajog az álla. Bal kezével próbálja enyhíteni a fájdalmát, jobbjával nyúl az ő, kalapja felé, hiszen nem látni az arcát. Elkapja a csuklóját, mielőtt elérné, most a balja mozdul. Villámgyors mozdulata ellenére sem sikerül megtennie azt, amiben eddig meggátolták. Balja is a férfi markában végzi.

– Hallja-e Uram, ez már több a…

Méltatlankodásának újabb heves mozdulat vet véget. A férfi magához rántotta. Ez váratlanul érte a mókust is. Megijed, felszalad az első fára. A férfi kalapja is leesett, láthatóvá vált az arca, ezüstszín haja, ami elég hosszúra nőtt, hátul kötötte össze. A szeme színe világoskék, olyan hideg a pillantása, hogy a lány szinte megdermed tőle. A férfi magához húzza egészen. A lány már emeli a lábát, hogy

alaposan a két lába közötti kényes ponton illesse, magyarul tökön rúgja. Mivel elfeledkezett a jó modorról. A másik fél, még idejében eltolja magától.

– Elnézést. Bocsássa meg, a hevességem kérem…

Kellemes hangja van, viselkedése azonban zavart. Látni nem figyel már a lányra, szeme haragosan villan, amint körülkémlel.

– Nincs itt senki rajtunk kívül, és nem is szokott más-e ligetben lenni Ön, ne tudná…

Köszönöm az ajándékokat, igazán szokatlan és meglepő az udvarlása. Most, ez a kis mókus az ajándéka számomra?

A férfi tekintetében meglepetés bujkál, de csak rövid ideig.

– Kár, hogy így megijedt a kis állat, nem tudjuk lecsalogatni a fáról.

A lány hirtelen elhallgat. Talán mégsem ő? A férfi fura hangot hallat, kinyújtja a karját a fa felé, ahol a mókus van. Az állatka a kezére ugrik félelem nélkül. A lány felé nyújtja.

– Parancsoljon, ő a legújabb ajándéka tőlem. Biztosíthatom élő, eleven játéka sok örömet fog szerezni majd.

A lány szívverése felgyorsul, – mégis ő, a nagy ő?

Igen! Titokzatos hódolója, akinek sajátos az udvarlási szokása. Eddig azt hitte gyáva, nem mer a szeme elé kerülni. Ennek azonban épp, az ellentétét tapasztalja. Ezért úgy dönt jobb, ha távozik.

Elsőre ennyi elég! A férfi nem marasztalja, sőt örül a távozásának. A lány már a lován ül, mikor a férfi hangja utoléri.

– Azért a nevét elárulhatná, Miss. vagy Misis?

– A nevem Köves Anna, és kisasszony, uram! Válasz nem jött a férfi, eltűnt, mint a kámfor. A lány megvonta a vállát. Furcsa, még jó, hogy a nevét anyanyelvén, azaz magyarul adta meg, így legalább nem értett belőle semmit a férfi. Az Annára alig hallgat, Nusinak becézik. – Szemtelen gazember. –

mondja ki a véleményét. Közben azon igyekezett, hogy a mókus pórázát a nyeregkápához kösse.

Mihez kezdek én evvel a kis jószággal? Mi lesz, ha Vihar, megvadul tőle? A választ, a mókus adta meg. Lassú, óvatos mozgással tudatta, a lóval, hogy ő, is jelen van. A fehér ló, halk nyerítéssel nyugtázza.

Biztatást sem várva elindul lassan poroszkálva. Igazán büszke lehetek erre a két okos, szép, állatra. Csilingelő hangon felnevet, még egyszer hátranéz a liget felé.

Villanásnyi időre megpillantja a magas férfit, most úgy látja nincs egyedül. Mintha egy másik magas alak lépne mellé. A lova nem bír magával, olyan iramba kezd, hogy hamarosan elmosódik előtte kedvenc helyének, a körvonala is. A mókus közben kényelmesen elhelyezkedett a nyeregtáskában.

A fiatal lány eltűnését észre sem vették a farmon.

Igaz ma nem időzött sokáig a ligetben. Amikor szoknyát viselve előkerült, nyomban körülvette a sok széptevő, akik egyre többen vannak. Pár hónap telt csak el a születésnapja óta a bűvös szám a 16. Eladó sorba ért, szépségének híre, gyorsan terjed. A lány képzelete visszatért a ligethez. A

fehérek eljutottak egészen a folyóig. Belefáradtak azonban az örökös harcba a bennszülöttekkel, a

„vadakkal”. Az apja nem harcolt. Megismerve a vademberek életét, természet szeretetét, egyszerű

nyílt lelküket, a barátjukká vált.

A folyón túli területeken bennszülött népek vannak. A vörös bőrű emberek, más-más törzsbe tartoznak. Lakota, sájen, absaroka, sosoni, délebbre komancs és az apacsok.

A lakota nemzetség törzsfőnöke, Nagy Medve, és Nehéz Kéz, ahogy-e népek elnevezték, vértestvérek lettek.

Nehéz Kéz, a lány apja, Mr. John Stone azaz Köves János úr, gondos, szorgalmas farmer lett. Az évek során nagy házat épített, itt él három fiával és egy szem lányával.

Az emberek, akik neki dolgoznak, cserélődnek. Kevesen bírják ki itt, az isten háta mögött. De akadnak szép számmal régiek is, ők eredetileg, magyar bevándorlók. Maga a farm asszonya, a lány és a fiúk anyja, – azt beszélik – Európa egyik legszebb helyéről, Magyarországról származott.

Lassan hét éve, máshová távozott véglegesen. A fiai nem sínylették meg úgy a halálát, mint a lánya. Ő, a legfiatalabb.

A három fiú, időrendi sorrendben: Mihály, Ferenc, valamint Pál.

Mihály, már házas ember, bár családja még nincs. Ferenc, nagyokat hallgat, ha a nősülésről van szó. Túl sokat van távol, lassan már vendégnek számít. Amolyan magányos farkas. Pál a legfiatalabb, de a szabadság utáni vágya nagy, akárcsak húgának.

1. fejezet Pál titokzatos barátja, aki miatt a lánynak különös álmai lesznek…

Éjszaka lett, a lány az ágyában forgolódik. Pálra gondol, aki születésnapjára meglepte az új, lóval.

Egy ideig a farmon maradt, de azóta csak elvétve vetődik haza. A lányt furdalta a kíváncsiság. Egy este aztán, fény derült a titkára.

A folyón túli vidék vonzotta. A természet bujasága, szépsége, az ismeretlenség terül el ott.

Mennyi vad lehet arra! Vágyakozva felsóhajt. Szeretne átkelni a folyón. De nem lehet! Indián terület. Telihold volt, akárcsak ma…

–A hold uralta az eget, fényesen megvilágítva a földet. Körülötte, ameddig a szeme ellátott csillagok sziporkáztak. Felhőnek nyoma sem volt, lágy szellő fújdogált. Elhagyta a ligetet, hajtotta a kíváncsiság, a sok apró ajándék miatt, amik ott várták. De nem tudta, ki helyezi el számára azokat.

Új lovát is ki kell próbálnia. Mit tud, hogyan viselkedik, idegen terepen. Egyszóval a folyó felé tartott, már érezte a víz illatát. A távolban kicsiny tűzre figyelt fel. Megállította a lovát, leugorva a nyeregből, halkan utasította, hogy várja meg, majd óvatosan elindult arra. Félúton megtorpant. Mi lesz ha, a lova önállósítja magát. Ha mégsem olyan okos, jól idomított, ahogy eddig hitte. Lesz, ami lesz újra elindult.

– Nem ajánlom neki, hogy a szemem elé kerüljön, ha gyalog kell hazamennem – suttogja. Ritkás facsoportot pillantott meg. Hamarosan kivette, két ló körvonalait a sötétben.

Nagyon jó, a szellő vele szemben fúj, így nem árulja el. Milyen jó, hogy apja, és a fivérei, néha elvitték vadászni. Közelebb merészkedett.

A kis tűzön, egy férfi főzött. Bőrruhát viselt, amit ismerősnek vélt. Beszédet nem hallott.

Hol lehet a másik? Nyakán, felborzolódtak a pihék ijedtében. Lehasalt a fűbe, mozdulatlanságba merevedett.

– Na végre! Az járt a fejemben, talán fát kell vágnod testvérem. Kevés fa kell, ha az leég, kész lesz a vacsoránk – hallja. A hang, ismerős. Hiszen, hiszen ez, Pál – döbben meg. Akár fel is állhat, és üdvözölheti. Ki az idegen? Testvérének szólítja. Csak nem? Így hát, tovább lapul, hátha megtudja végre a bátyja titkát. Akinek egy ideig, sötétségbe veszett nyúlánk alakja. Majd előtűnt, egy csomó száraz ággal. A tűzzel bíbelődött amíg, fel nem lángolt. Hallotta, amint felforr az étel. Érezte az illatát. Ő, is régen evett. Remélte, hogy a gyomra nem kezdi el hangosan követelni a magáét.

– A túl nagy tűz, nem jó. Még elárul minket. Testvérem igazítsa el a faágakat úgy, ahogy tanítottam.

A hang szokatlanul mély, de bársonyos hangzású.

– Jó meglesz, tudom, addig úgy sem nyugszol – morogta Pál. Belekotort a tűzbe, mire az csak pislákolt. Így azonban tovább kell várnod a vacsorára.

A mély, bársonyos hang ezt mondta.

– A harcosok erénye, a türelem.

– Elég volt a kioktatásból, Tihuca! Nem jönnél a tűzhöz? Unom már, hogy a sötétségbe bámuljak.

Kisvártatva magas, erőteljes férfi foglalt helyet a tűz mellett. Hosszú haja, fekete színű, a tűz kékes fénylőn táncol benne, akárcsak sötét szemének ragyogásában. Homlokát élénk-színű kelméből készült pánt ékesíti, és egyben kordában tartja, hátán nyugvó dús hajzatát. Arcán borostának nyoma sincs. Orra szabályos, oválisnak vélt arcában melyet határozottá tesz az erős akaratról árulkodó ál, az impozáns nyak. Szája vérbő, érzéki. A beálló csendben, volt ideje megnézni a vörös bőrű férfit.

– A húgom, nagyon örült a fehér lónak. A balga elhitte, hogy ő tanította meg mindenre. Büszke okos, szép lovára. Viharnak nevezte el, gyors mozgása végett.

– Jó név, én sem adhattam volna találóbbat neki. Musztángok közül választottam ki, és fogtam be.

Be kellett törnöm újra. Elszokott az embertől, de emlékszik a tanultakra. Jó gazdája lehetett.

A balga szóra, kis híján felszisszent. Ezek szerint a lovát, bátyja ajándékát, ennek a szép, és vonzó vadembernek köszönheti. Sokáig csend volt, már kezdett kínossá válni. Meg sem mert mozdulni.

Nem akarta, hogy fülön csípjék.

– Testvérem, nagyon szótlan. Történt valami? – Törte meg a csendet, Pál. A férfi, megrázza a fejét.

– Látom rajtad, hogy titkolsz valamit – faggatja. A válasz, elmarad. A csupasz, izmos, mellkas emelkedik, és süllyed.

– Az ördögbe is, Tihuca! Nem vagy valami szórakoztató, ma este. Csak sóhajtozol, merengsz. Ki vele! Mi bánt testvérem? Nekem nyugodtan elmondhatod.

– Vörös bőrű férfi, nem beszél az érzéseiről egy másik férfinak, ha azok a szerelemre vonatkoznak.

– Szerelem? Te szerelmes vagy, testvérem! Nem hiszek a fülemnek. Ki lehet az a szerencsés hajadon akinek sikerült megfőzni, a te kérges szívedet.

Halk mély nevetés hallatszott. Pál folytatta – Tudom, hogy igazat mondtál, mint mindig. Nálatok nem szokás a dicsekvés. Habár? Tudom azt is, jócskán felmagasztalod önmagad, és a zsákmányod nagyságát a tábortüzek mellett. Pál úgy mozdult, mintha ütés elől hajolna el. Az idegen, csak legyint felé, nevetve.

– Bezzeg a fehérek nem fukarkodnak a szavakkal, ha a kedvesükről van szó. Az igazságot, megtoldva jókora hazugsággal is. A szándék az, ők minél jobb színben tüntessék fel magukat. Férfiúi büszkeségük ne szenvedjen, csorbát. Tudd meg, az én húgom is, eladó sorba került. Gyönyörű lett, túlzás nélkül állíthatom. A városból is jönnek, özönlenek az udvarlók. Belül azonban még kölyök.

Apánk, és mi a fivérei, fiúként kezeltük egy éve még. Nem való neki a hirtelen lánykodás. Anyánk nem él. Apánk a hiánya miatt, gyakran néz a pohár fenekére. Aki nős közülünk, adhatna tanácsot. De a feleségét, bár magyar, mint mi, ki nem állhatjuk. Ezért aztán a sok kérő, idegesíti is rendesen.

Gyakran csattan a kis tenyere, a szemtelen pofákon. A szép, idegen, odaadóan hallgatta. Mosolygott.

– Mivel szeretem, a legjobbat akarom neki. Megvédeni egy aljas nőcsábásztól. Félek ez nem fog menni, tapasztalat hiánya miatt. Kérlek, beszélj róla. Milyen a szerelem? Mit érez az ember, abban az állapotában – könyörgött. A fivére szavai nagyon jól estek.

– Hát jó, megpróbálom. Bár nagyon nehéz ezt az érzést, a szerelmet, szavakba foglalni.

A férfi, némi szünet után szólalt meg. Felállt, alakja pár lépés után, eltűnt. Már keresni kezdte, amikor váratlanul szembe találta magát vele. Egyenesen rá nézett, és ő, képtelen volt a tekintetét kerülni. Fogalma sincs arról, meddig tartott ez így. Biztos lebukott, a növényzet sem takarta el.

Eszébe villan, fivére mennyire lefogja tolni, a csavargásért, a leskelődésért. És ekkor, a férfi a földre, szinte az orra elé tett valamit, majd leült ismét a tűz mellé. Úgy helyezkedett el, hogy vele szemben legyen. Huh! – az meredek volt – emlékezik vissza – A nyugalom szobrát, azután sem mintázhatták volna róla. De amint a bársonyos, mély hang, betöltötte a csendet, megfeledkezett róla. – Elmondta, kedvese mily szép. A természet tökéletes munkáját dicsérte benne. Őt, teljesen megbűvölte a beszélő, és mondandója. Érezte, vagy legalábbis nagyon akarta, hogy róla, neki beszéljen. A férfi érzelme tükröződött a szemében. Karját, felé nyújtotta a tűz fölött, majd a mellére szorította, mintha ölelné.

Pál szájtátva hallgatta. Maga is, megbabonázva csodálta, azt a vonzó „vadembert” alig hitte, érti is. Olyan hévvel beszélt, olyan szép szavakkal dicsért, amit az angolban már nem talált.

Nyilván anyanyelvén folytatta. Pál most is nagyon figyel. Ezek szerint ismeri a nyelvet…

Ekkor döntötte el, hogy távozik, miután kissé magához tért. Kell valami bizonyíték. Arról, hogy ott járt. Ki tudta hallgatni Pált, és a testvérét! Milyen dühösek lesznek, ha egyszer az orruk alá dörgöli azt a „valamit” ami a keze ügyében volt, ami szinte hívogatta. Megragadta hát… –

A lova szuszogása, fehérsége, megmentette a sötétben való botorkálástól. Türelmesen várt rá.

Ráült a hátára és fogalma sincs így utólag, hogyan talált haza. Mint a férfiakat az ital, úgy elbódította őt, Tihuca látványa, szép szavai.

Ó, hogy irigyeli azt a lányt! Titkos reménye, mint a füst, elszállt ma. Az ajándékokat a ligetben, tőle kapja. Az a remek férfi, egy vörös bőrű lányt imád. Sóhajt, majd a mai kép tárul, lelki szemei elé.

Amint meglátja a tettest. Ő, furcsa. Sőt, bizarr. Első találkozásukat, nem így képzelte el. Sohasem tudna mély érzelmeket táplálni, vele kapcsolatban.

Az ablakán kinézve, felnéz a holdra. Milyen kár, hogy nem úgy történik, ami történik, ahogy mi elképzeljük. – Jó éjszakát holdanyó, Tihuca… – suttogja, lehunyva a szemét.

Szárnysuhogást hall. A szobájába berepül egy holló. Fekete tollain, kékes fény táncol. Keresgélni kezd a holmija közt.

Most a lány felé fordul. Aki figyeli, mint változik át a madár, egy izmos, nagyon jóképű férfivá. Őt, látta nemrég, tábortűz fényében, szerelmet vallani. Szíve, gyorsabban ver, ahogy a férfi, közeledik felé. Kezét kinyújtva kér, visszakér valamit… de ő, megrázza a fejét. Bal tenyerében csillog egy kő, vörösen-izzón, amit gyorsan lenyel. A férfi, kitárja két karját, amin tollak nőnek, körbe repüli.

Körülötte, forog a világ. A tarkóját, meleg fuvallat, és toll cirógatja.