A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kendall Ryan: Make Me Yours (Unravel Me #2), 2012

Fordította

MEDGYESI CSILLA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szeress és hazudj, 2018

Szeress és akarj, 2019

Szerelem első érintésre, 2019

Szeretni mindenáron, 2019

Az éjszaka ura, 2019

Fagyos szenvedély, 2020

Copyright © 2012. Make Me Yours by Kendall Ryan.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Medgyesi Csilla

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-85-9

A férjemnek, aki a legjobb ember, akit ismerek.
Szerencsésnek mondhatom magam, hogy a tiéd vagyok!

ELSŐ FEJEZET

Bárhonnan nézzük is a dolgot, szívás harmadiknak lenni. Piknikezés közben átcsusszantam a pléd másik felére, hogy minél távolabb legyek Ashlyn és Aiden érzelmi megnyilvánulásaitól. Akkor lett végleg elegem, amikor Aiden a barátnőmhöz hajolt, a szájába tett egy szem epret, aztán megpuszilta a száját, míg Ashlyn a gyümölcsöt csócsálta.

Undorító.

Már egy éve jártak, Ashlyn amnéziával kapcsolatos kutatása során ismerkedtek meg. Aiden Ashlyn páciense volt, aki doktoranduszként tanulmányozta őt. Nehéz eset volt, de lassan elfogadtam, hogy remekül összeillenek. Ami nem jelentette azt, hogy néha nem kaptam hányingert a társaságukban. De elviseltem, mert testvéremként szerettem Ashlynt, és ő boldog volt. Azonban én sem akartam lemondani miattuk a szexről. Az a cukiság volt a következő áldozatom, aki a hozzá hasonlóan édes haverjával amerikai futballt játszott a parkban.

Ashlynhez vágtam egy szem szőlőt, hogy felhívjam magamra a figyelmét. Kissé el volt foglalva, mivel a nyelve éppen tövig hatolt Aiden szájába. A szőlőszem visszapattant a tarkójáról, és Ashlyn értetlenkedve fordult felém.

– Hé, nézd azt a szép szál férfipéldány két óránál! – biccentettem Ashlyn jobbja felé.

Ashlyn odapillantott, és elvigyorodott. – A szőkét? A kék sortban?

Bólintottam. A szőke eldobta a labdát, ami tökéletes spirált leírva landolt a barátja kezében.

– Kissé fiatalnak látszik – jegyezte meg Ashlyn.

A szememet forgattam. – A haverja se rossz. Ketten együtt jó móka lennének.

– Csak légy óvatos! – Ashlyn vállat vont, és rám kacsintott. – Vágj bele, bébi! Itt várunk.

Időm sem maradt kitalálni a következő lépésemet, mert a lábam elé gurult a labda, amelyet Mr. Elragadó és a haverja hajigált. Könnyebb dolgom lesz, mint gondoltam.

Felálltam, és leporoltam a farmeromat, lazán lehajoltam, hogy felvegyem a labdát. Az oldalamhoz szorítottam, és elindultam feléjük. Figyelték, ahogy közeledtem. A haver mosolygott, de Mr. Elragadó visszafogottabbnak tűnt.

– Azt hiszem, ezt elejtettétek – hajítottam ügyes kezébe a labdát. Könnyedén elkapta. A bátyámnak köszönhetően tudtam, mit kellett kezdeni a tojáslabdával. Arra számítottam, hogy megkér, csatlakozzam hozzájuk, vagy legalább tesz valamilyen kétértelmű megjegyzést, hogy hozzáértem a játékszeréhez, de csak elmosolyodott.

– Kösz. – Sarkon fordult, és odadobta a haverjának a labdát, aki még mindig engem nézett, ezért elvétette a passzt.

Most. Szórakoztok. Velem?

Leszarom. Csalódottan visszasétáltam a pokróchoz, és magamba roskadtam.

Ashlyn észrevette a hangulatváltozásomat, otthagyta Aident, és közelebb csúszott hozzám.

– Találkozol ma este Gibson professzorral? – próbált beszélgetésbe elegyedni velem. Értékeltem, hogy igyekezett elterelni a figyelmemet a kudarcomról, és egyúttal éreztetni velem, hogy nem tolakodtam bele a magánéletükbe.

– Nem. Ma este nála van a fia. És hívd Stúnak. A „Gibson professzor” olyan rémesen hangzik.

– Találkoztál már a fiával? – kérdezte Aiden.

– Dehogy. Nem járunk. Csak kefélünk – magyaráztam.

– Oksi – nevetett fel Ashlyn, és megcsóválta a fejét. – Érzelmileg sérültebb vagy, mint hittem.

– Nekem megfelel így is. – Vállat vontam. Tényleg ez volt az igazság. Nem kerestem kapcsolatot, és Stu sem, aki csak nemrég vált el. Tökéletes megoldás voltunk egymásnak. Stu harminchat éves volt, friss szingli egy négyéves kisfiúval, egy üzleti főiskolán tanított professzorként, így az útjaink nem keresztezték egymást a tudomány világában. Ami remek volt így. Nem bonyolította a dolgokat. Jól működött a szex közöttünk. Ilyen egyszerű volt az egész. Egy jótékonysági rendezvényen ismerkedtünk meg, amelyet az egyetem szponzorált, és az elmúlt egy hónap során hetente párszor találkoztunk. Kellemes, rendszeres szex volt egy kellemes, normális fickóval, drámák és a pillanatnyi élvezeten túli elvárások nélkül. Oké, csak az én elcseszett fogalmaim szerint minősült tökéletesnek, de tudtam, hogy ennél többre pillanatnyilag nem állok készen.

Pár percig még féltékenyen figyeltem, ahogy Ashlyn és Aiden egymáshoz bújt, a focizó srácok pedig ügyet sem vetettek rám, aztán fogtam a táskámat, és közöltem velük, hogy elmegyek, mire búcsút intettek nekem.

Nem kellett sokat sétálnom hazáig, csak pár háztömbnyire laktam. Még arra sem volt elég időm, hogy előkotorjam a mobilomat, hogy eltereljem vele a figyelmemet.

A város egyik gyönyörű kerületében béreltem egy nagy lakást egy sarokházban. Az enyém volt az egész első és második szint, és tudtam, hogy a tulajdonos szép lassan felújítja az épület többi részét is – a legfelső szintet –, hogy a ház visszanyerje régi, 1920-as évekbeli eleganciáját.

Gyors léptek hangzottak fel a hátam mögött, mire megfordultam. A cuki srác kocogott felém a parkból.

Au, jött, hogy kárpótoljon. Valószínűleg csak nem akart osztozni rajtam a barátjával.

Addigra már a házhoz vezető kovácsoltvas kapuhoz értem, így megálltam, és vártam, csípőre tett kézzel figyeltem, ahogy lefutotta az utolsó pár métert.

Már korábban levette a pólóját, most csak egy szál sort és egy futócipő volt rajta. A mellkasa és a hasa sima és izmos volt, fura módon a vízicsúszda jutott róla eszembe. Megtorpant, és lehajolt a térdére támaszkodva. Minden egyes mély lélegzetvételtől megemelkedett és süllyedt a bordakosara, én pedig megbabonázva figyeltem.

Azon gondolkodtam, milyen szellemes megjegyzéssel nyissak, amikor felegyenesedett, és rám nézett. Csodás, égkék árnyalata volt a szemének, és még nem fakult ki teljesen a nyári barnasága, amitől aranylóan ragyogott a bőre. A hóna alatt tartotta a futball-labdát, a pólóját pedig a másik kezében. Úgy nézett ki, mint egy átkozott Ralph Lauren-modell. Ritkán kellett keresnem a szavakat az életben, de most elnémított a vonzó kinézete, és egyszerűen képtelen voltam megszólalni.

Kihúzta magát – jó tíz-tizenöt centivel fölém magasodott. Felmosolyogtam rá, nagy levegőt vettem, hogy kissé magamhoz térjek.

– Te követtél?

Zavartan összeráncolta a homlokát.

– Ó, tényleg. Te vagy a lány a parkból.

Nem mondod.

– Itt lakom – lihegte, még mindig levegő után kapkodva.

– Itt laksz? – kérdeztem vissza, mivel a házam előtt álltunk.

– Odafenn. – A harmadik szintre mutatott, a manzárdtetővel és apró nyolcszögletű ablakkal rendelkező részre.

– Valaki lakik odafenn? – Nem akartam fintorogni, de tudtam, hogy megbántottam, amint láttam, hogy eltorzult az arca.

– Nem valaki. Én. És igen, ott lakom. Kicsi, de tiszta, és ennyi elég is.

Fogalmam sem volt, hogy kiadták a manzárdot. Senki sem lakott odafenn az elmúlt két évben, mióta béreltem a házat.

– Ó – tértem magamhoz. – Azt hiszem, akkor szomszédok vagyunk – az enyém a két alsó szint.

A házra pillantott, a széles verandára, a nagy, fából készült bejárati ajtóra és a tágas térre.

– Az egész? Egyedül a tiéd?

Bólintottam. Túl nagy volt egy személynek, de szerettem a nagy tereket. És mivel a szüleim mindketten jelentős összeget utaltak át a bankszámlámra, hogy hozzáférhetetlenné tegyék a másik számára a pénzt a válásuk után, így megengedhettem magamnak, hogy olyan helyen éljek, ami tetszett. Egyszerű, de stílusos bútorokkal rendeztem be, amelyeket úgy vadásztam össze. Az otthonom felvehette volna a versenyt akár egy elegáns bútorkatalógussal is.

– Nos, azt hiszem, jobb lesz, ha felmegyek és lezuhanyozok. Örülök, hogy megismerhettelek…

– Liz.

Elmosolyodott.

– Cohen vagyok. És mivel szomszédok vagyunk, szólj bátran, ha bármire szükséged van.

– Úgy lesz. Ez rád is vonatkozik. – Visszamosolyogtam rá, és figyeltem, ahogy a szexi hátsója eltűnt a sarkon a ház oldala irányába, ahonnan lépcső vezetett az ajtajához.

MÁSODIK FEJEZET

Sokáig fennmaradtam, a kutatásomon dolgoztam, kihagytam a vacsorát is, helyette egy üveg vörösborral és tengeri sós étcsokoládéval tankoltam fel magam, ami a kedvencem volt. Kimerülten és kissé becsípve zuhantam az ágyba. Ezért sem hittem a szememnek, amikor pár órával később hirtelen felébredtem.

Egy sötét valami csapkodott és körözött az ágyam felett, bizarr árnyékokat vetve a holdfénnyel megvilágított szobában. Mi a…?

A valami megtorpant, és megállapodott a plafonról lógó csillár szélén. Sebesen pislogtam, és hunyorogtam, próbáltam jobban kivenni, mi volt az. Aztán kigyújtóztatta a szárnyait, és felsikítottam. Egy denevér volt!

Kiugrottam az ágyból, lerúgtam magamról a paplant. Kirohantam a hálószobámból, mintha egy bűntett helyszínéről menekültem volna, és csak a verandán álltam meg; vadul zakatolt a szívem a mellkasomban.

Kihúztam a vállam, próbáltam elhessegetni a szörnyű érzést, hogy valami mászott a bőrömön. Lenéztem a meztelen lábamra, rádöbbentem, hogy az utcán vagyok, az éjszaka kellős közepén, egyetlen fekete topban és egy apró rózsaszín sortban. Nem volt a legokosabb ötlet. Egy kutya ugatott a távolban, a hangja visszarántott a jelenbe, és muszáj volt kitalálnom, mi legyen a következő lépés.

Túl késő volt ahhoz, hogy felhívjam a háziurat. A macskáim nem értek semmit, még egy pók megölésében sem lehetett rájuk számítani, nemhogy egy denevér lerendezésében. Talán felmehetnék az emeletre, és megkérhettem volna a dögös új szomszédomat, hogy jöjjön, és tüntesse el az állatot. Azt mondta, szóljak, ha bármire szükségem van, és szerintem ez egyértelműen ilyen helyzetnek minősült.

De nem mehetek fel a lakásába gyakorlatilag pucéran. Lélekben felkészítettem magam, és berontottam a házba, kikaptam egy farmert a hallban lévő szennyeskosárból, aztán visszaszaladtam a verandára, és becsaptam magam mögött az ajtót. Gyorsan beleléptem a farmerembe, felhúztam a lábamon a sort fölé, és begomboltam.

Kihúztam magam, és felmasíroztam a lépcsőn Cohen harmadik szinten lévő lakásához. Hűvös volt odakinn, a falépcsők fagyos érintésétől a pucér talpam alatt végigfutott a hátamon a borzongás. Nos, ettől, meg a gondolattól, hogy felkeltsek egy vadidegent az éjszaka közepén, hogy szívességet kérjek tőle. De nem volt más választásom. Ki volt zárva, hogy visszamenjek a lakásomba, pláne nem, hogy el tudjak aludni, miközben egy denevért repkedett a fejem fölött.

Odaértem az ajtóhoz. Ugyanolyan masszív, sötét fából készült, mint az enyém, középen egy dekoratív kopogtatóval. Elég hangosan kopogtam ahhoz, hogy felébresszem Cohent. Nem tudhattam, milyen mélyen alvó, de nem akartam kockáztatni. Általában biztonságban éreztem magam ezen a környéken, de nem tudtam elhessegetni a hátborzongató érzést, amelyet az okozott, hogy felriasztott egy denevér, és odakinn voltam ilyen késői órán.

Már éppen újra bekopogtam volna, amikor kinyílt az ajtó, és előttem állt egy álmos, félmeztelen Cohen.

– Liz? – krákogta.

– Bejöhetek?

Félreállt a küszöbről, hogy beléphessek.

– Történt valami? Mi a baj?

Bólintottam, és járkálni kezdtem az apró nappalijában.

– Egy denevér. Odalenn. – A padló felé böktem.

– A lakásodban?

Ismét bólintottam.

– Krisztusom. – Megdörzsölte az arcát. – Rendben. Várj meg itt! Majd én elintézem.

Visszavonult a hálószobájába, és egy perccel később farmerben és egy testhezálló szürke pólóban jelent meg. Kócos volt a haja az alvástól, imádnivalóan festett.

– Mit fogsz csinálni? – kérdeztem, mert reméltem, hogy van már némi tapasztalata denevérek eltávolításában.

– Nem tudom. – A bejárató ajtónál álló gardróbszekrényhez lépett, és kivett egy teniszütőt.

– Várj! – Bekocogtam a konyhájába, és addig kutattam, míg találtam egy edényfogó kesztyűt és egy műanyag szatyrot. – Tessék.

Odaadtam neki. Felhúzta az edényfogó kesztyűt, és az egyik kezében a teniszütőt tartotta, a másikban pedig a nejlonszatyrot.

– Rendben. Most már készen állsz.

Mindketten felnevettünk ezen a képtelen helyzeten.

– Ne mozdulj! Elintézem.

Elvigyorodtam a magabiztossága hallatán. – Köszönöm.

Biccentett, és távozott az ajtón át.

Az ajkamba haraptam, és reméltem, hogy nem haragudott, amiért felébresztettem. De megnyugtatott, ahogy nevetett az edényfogó kesztyű miatt, mielőtt lement hozzám. Lerogytam a kanapéjára, és vártam.

Kicsi volt a lakása, de tiszta és rendes, kényelmes darabokkal, egyszerűen bebútorozva. A nappali berendezése egy elnyűtt bőrkanapéból és egy kávézóasztalnak használt ócska utazóládából állt. Az étkezősarokban egy kerek asztal állt tankönyvekkel magasan megpakolva, körülötte össze nem illő székek. Otthonos és hívogató volt az egész.

Cohen pár perc múlva már vissza is tért.

– Nos? – pattantam fel.

Megrázta a fejét. – Nem találtam meg a kis gazembert.

Egy pillanatra még az is megfordult a fejemben, hogy csak álmodtam a denevért, de nem, biztos voltam benne, hogy nem így történt.

Cohen levette az edényfogó kesztyűt, a teniszütőt pedig visszatette a gardróbszekrénybe.

– Gondolom, egyikünk sem fog visszaaludni – motyogta, és megdörzsölte a tarkóját.

– Sajnálom.

A szemembe nézett. – Ne tedd! Én mondtam, hogy szólj, ha szükséged van valamire, és komolyan is gondoltam.

Lezuhant az adrenalinszintem most, hogy magunk mögött hagytuk az egész denevérkalandot. Megmasszíroztam a halántékomat, hirtelen rádöbbentem, milyen pocsékul is érzem magam.

Cohen közelebb lépett hozzám. – Jól vagy?

– Túl sok bort ittam lefekvés előtt. Jól vagyok – legyintettem.

Kiment a konyhába, és egy másodperccel később egy pohár vízzel és két fehér tablettával tért vissza. A tenyerembe ejtette a gyógyszert. – Tessék. A fejfájásodra.

– Kösz. – Engedelmesen lenyeltem a tablettákat és kiittam a vizet, aztán visszaadtam neki a poharat. A víz meleg volt, és olyan volt az íze, mintha egyenesen a csapból eresztette volna, de nem akartam panaszkodni. Kedves gesztus volt a részéről. Eddig nem sokat beszélgettem a szomszédokkal, és jó volt tudni, hogy számíthatok valakire, aki fölöttem lakik.

Észrevettem egy egyetemi logós melegítőfelsőt az egyik szék háttámláján, és odabiccentettem.

– Te is oda jársz? – kérdeztem. A DePaul itt volt az utcánkban, így nem kellett volna meglepődnöm a dolgon, de nem sok diák lakott a környéken.

– Aha. Elsőéves vagyok. És te?

– Másodéves doktorandusz.

– Nahát. – Úgy meredt rám, mintha életében először látott volna. Szinte láttam rajta, hogy azt számolgatja, hány éves vagyok. Tudtam, hogy fiatalabbnak látszom huszonötnél, és azt is, hogy sokakat elriaszt, amikor meghallja, hogy valaki doktorandusz. De Cohen nem látszott riadtnak, csak… lenyűgözte és kíváncsivá tette a dolog. Tetszett az őszinte reakciója. Az évfolyam alapján húsz vagy huszonegy éves lehetett.

Eltűnődtem, vajon mit tegyek. Egy denevér bujkált a lakásomban, és túl korán – vagy túl későn, attól függ, honnan nézzük – volt ahhoz, hogy felhívjam a háziurat.

Cohen szótlanul figyelt, és hirtelen zavarba jöttem a külsőm miatt. Nem mostam le a sminket, mielőtt elaludtam, így biztosan szétkenődött a szemem alatt, és a hajam valószínűleg úgy nézett ki, mintha egy mosómedve készítette volna el a frizurámat. Nem igazán megfelelő mód a második benyomás kialakítására.

– Liz? Ez az Elizabeth becézése? – kérdezte Cohen lágy hangon.

– Nem, az Elizából jön. De mindenki csak Liznek hív.

– Eliza – ismételte meg elgondolkodva.

A nevem egyszerre hangzott idegennek és régi emlékeket idézőnek a szájából.

Túlságosan emlékeztetett a múltra, és fájdalom hasított a mellkasomba.

– Hívj Liznek!

Cohen egy másodpercig szótlanul állt, aztán megfogta a kezem, és az ajtó felé húzott.

– Gyere, Easy E. Gyógyítsuk meg a másnaposságodat!

Easy E.?

– Hová megyünk?

– Reggelizni. És ne vitatkozz velem! Megéheztem a denevérvadászattól. – Felkapott egy hosszú ujjú pólót, és áthúzta a fején.

Felnevettem, és követtem az ajtóhoz. Észrevettem, hogy felcsatolt valamit az övbújtatójára, és amikor közelebb hajoltam, láttam, hogy egy csipogó volt az. Követtem őt le a lépcsőn, aztán lesétáltunk az utcán. Nyomatékosan a derekára csatolt csipogóra néztem, és kérdően felvontam a szemöldököm.

– Telefonált a rendőrség, kérik vissza a csipogójukat.

Felnevetett a bajsza alatt, és megcsóválta a fejét.

– A munkám miatt van rá szükségem. – Megigazította a pólóját, hogy elrejtse a feltűnő kütyüt.

– Strici vagy?

– Khm, nem. Önkéntes a chicagói tűzoltóságnál.

– Tűzoltó vagy?

– Aha.

Nahát. Ez megmagyarázta az őrülten izmos testét.

– Milyen gyakran…

– Hívnak be?

Bólintottam.

– Mindig készenlétben vagyok, és hétfő esténként részt veszek egy kétórás kiképzésen.

Ez érdekes. Soha nem találkoztam még önkéntes tűzoltóval. Eltűnődtem, vajon nem lehet-e túl sok összeegyeztetni az iskolával és a tanulással.

Odaértünk a sarkon lévő kis kifőzdéhez. Még sosem jártam itt, pedig már majdnem két éve laktam az utcában. Mindig túl gyanúsnak találtam a helyet. Vibráló neonfelirat tudatta, hogy nonstop nyitva tartanak, és csilingelt az ajtó fölé szerelt csengő, amikor Cohen benyitott, és kitárta előttem. Elsétáltam mellette, és megcsapott a textilöblítője kellemes illata, és még valami férfias. Mmm. Legszívesebben megálltam volna, hogy a mellkasába fúrjam az orrom, de továbbmentem. Az ablak melletti műbőr bokszot választottam, hogy leüljünk.

Cohen becsúszott a szemben lévő padra. Kivett két étlapot a szalvétatartóból, és az egyiket átnyújtotta nekem.

– Kösz.

– Éhes vagy? – kérdezte.

– Persze. Tudnék enni. – Mindig tudtam enni. Nem voltam az a fajta lány, aki úgy tett, mintha nem enne. Szerettem az ételt, vessetek meg érte. És azt hiszem, hogy a legtöbb pasi is szereti a puha gömbölyűséget egy nőn. Ráadásul a bor és a csokoládé nem tartozott a leglaktatóbb vacsorák közé.

– Isteni a palacsintájuk. – Cohen összehajtotta az étlapot, és visszatette a helyére.

– Akkor legyen az. – Elmosolyodtam, és visszaadtam neki a nálam lévő étlapot, ő pedig szépen visszatette a sajátja mellé.

Megjelent a pincérnő, és édesen Cohenre mosolygott. Ő két adag palacsintát rendelt, aztán megkérdezte tőlem, kérek-e kávét, és azt is rendelt mindkettőnknek.

Imádnivaló volt, és bár csak most ismertem meg, valahogy mégis teljesen természetesen éreztem magam a társaságában.

Cohen tekintete lesiklott az arcomról a mellkasomra, és hirtelen elfordult, kinézett az ablakon, látszott az arcán, hogy kínosan érzi magát. Valami rosszat tettem?

Lenéztem magamra, és csak most jutott eszembe, hogy nem vettem fel melltartót. A csudába! A cickóim a légkondicionálótól figyelemért esedező, hetyke ribancokká változtak. Amennyire tudtam, megigazítottam magamon a pólót, és megláttam Cohen arcát a kirakatüvegen visszatükröződni. Mosoly játszott a szája szélén.

A pincérnő kihozott két bögre gőzölgő feketekávét az asztalunkhoz.

– Fázol? – Cohen rám mosolygott, és felém tolta a kávémat.

– Csitt – figyelmeztettem, elvettem tőle a kávét, és egy kanál cukrot tettem a bögrébe, majd a szükségesnél nagyobb erővel elkevertem.

– Tessék. – Cohen levette hosszú ujjú pulóverét, és átnyújtotta az asztal fölött. Csak egy póló maradt rajta.

– Kösz. – Áthúztam a pulóvert a fejemen. Még mindig meleg volt, fiúillatú. Isteni fiúillatú. Egy olyan fiúé, aki ma már egyszer kikosarazott. Vagy az már tegnap lett volna? Nem mintha számított volna. Nem fogom még egyszer rávetni magam. Pont.

Feltűrtem Cohen pulóverének az ujját, és igyekeztem nem beszívni az illatát.

A pincérnő hamarosan visszatért a palacsintánkkal, letette elénk a tányérokat. A palacsinták olyan nagyok voltak, hogy beborították az egész tányért, és jó magasra felpúpozták őket. Egy adag vaj olvadozott a közepükön, és a meleg vaníliaillatuk betöltötte a levegőt.

– Nahát. Ez nagyobb adag, mint vártam.

Cohen felém tolta a szirupot.

– Gondolod, hogy meg tudsz birkózni vele? – Pajkosan, játékosan rám vigyorgott.

Pfuj! Miért kell ilyen dögösnek lennie?

– Ó, megbirkózom vele, mint egy igazi bajnok. – Megrándult az arcom. Miket beszéltem?

Cohen kuncogott, és átkanalazott egy adag vajat a palacsintájáról a tányérja mellett fekvő csészealjra. Nyilván nem attól lesz ilyen valakinek a teste, hogy kilószámra eszi a vajat.

Nekem nem kellett ilyesmi miatt aggódnom. És baromira imádtam a vajat. A késsel elterítettem az olvadt vajpocsolyát a palacsintámon.

– Van barátnőd? – kérdeztem, miután lenyeltem egy isteni falatot a palacsintából, ami valósággal elolvadt a számban.

Bólintott, majd bekapott egy falat palacsintát. – Mondhatjuk, hogy járok valakivel.

– De nem volt nálad ma este?

– Nem szokott nálam aludni – felelte, és megtörölte a száját.

Ez felkeltette a kíváncsiságomat. Talán az a fajta fickó, aki nem engedi, hogy egy lány nála töltse az éjszakát? Hm. Cohen több kérdést vetett fel, mint amennyit megválaszolt.

– És mi van veled? Van barátod?

– Nincs – vágtam rá egy kissé túl büszkén.

Kuncogott a válaszomon.

– Úgy érzem, ennél többről van szó.

Vállat vontam.

– Nem igazán, egyszerűen nem keresek kapcsolatot. Ráadásul valószínűleg elköltözöm innen, mihelyt egy vagy két éven belül megszerzem a doktorimat. Élvezni akarom az életet, nem pedig túl komolyan venni.

– Hm. – Cohen lehorgasztotta a fejét, a szalvétájával játszott.

Mondtam talán valamit, ami elszomorította?

A reggelimre koncentráltam, vagy bárminek nevezzük is ezt az étkezést, mivel hajnali három óra volt.

Észrevettem, hogy Cohen letette a villáját, és figyelte, ahogy eszem.

– Mit tanulsz?

– Pszichológiát – feleltem, és lenyaltam egy csepp szirupot az alsó ajkamról. – És te?

A szemével követte a nyelvem mozgását, és nagyot nyelt, mielőtt válaszolt. – Gazdasági szakra járok. Arra gondoltam, ez elég általános ahhoz, hogy szinte bárhol találjak munkát.

Bólintottam. Tovább eszegettem a reggelimet, miközben Cohen beszélt. Megtudtam, hogy csak részidős képzésben tanult, és az önkéntes tűzoltóság mellett kidobóként is dolgozott egy belvárosi bárban.

Reggeli után Cohen az ajtómig kísért, és megálltunk a fedett verandán. A holdfényes hajnal és a tücskök ciripelése álomszerű, megnyugtató hatást keltett.

Egymással szemben álltunk. Az árnyékoktól csak még jóképűbbnek látszott, ha ez egyáltalán lehetséges volt. Magas és karcsú, egy deka felesleges zsír sem volt a testén. Szögletes áll, telt száj, gyönyörű kék szem és rövid haj.

Cohen tétovázott az ajtóm előtt.

– Köszönöm a reggelit – mormogtam.

Bólintott. – Bármikor.

Lehúztam magamról a túl nagy, hosszú ujjú pulóverét, és visszaadtam neki. A tekintete egy futó másodpercre lesiklott a mellemen, de ez is elég volt ahhoz, hogy rájöjjek, tetszett neki, amit látott. Mit mondhatnék? Áldott voltam cicifronton. Telt C, ám mégis hetyke. És pillanatnyilag megint kemény bimbókkal. A francba. Ezúttal nem a hideg levegőtől, hanem Cohen arckifejezésétől. Szerette a női melleket. Ez teljesen nyilvánvaló volt.

Megköszörülte a torkát. – Minden rendben lesz veled?

Ó, ja. Egy kurva denevér volt a lakásomban. Nem randin voltam, csak megsajnált egy szomszéd, és elvitt reggelizni. Ennyi történt. A francba, álmodozol, Liz?

Megráztam a fejem.

– Hát én nem fogok odabent aludni. – Kizárt dolog, nem, nem. – Már csak pár órát kell kibírnom, míg felhívhatom a tulajt, hogy jöjjön át.

Cohen összeráncolta a homlokát.

– És mit fogsz csinálni addig? Még… – lenézett az órájára – rettentő korán van.

Felnevettem.

– Nagylány vagyok. Megleszek. Még egyszer kösz!

Az ajtó felé fordultam, de Cohen megragadta a csuklómat.

– Gyere! Feljössz velem!

– Tényleg?

A derekamra tette a másik kezét, és a lépcső felé terelt.

– Felfelé!

Megdöbbentett a szemtelensége, de engedelmesen elindultam felfelé a lépcsőn, megkönnyebbültem, hogy nem kell egyedül várakoznom.

Amikor felértünk, Cohen kinyitotta és belökte az ajtót, hogy beléphessek. A lakása nagyon kicsi volt az enyémhez képest. Most, hogy már nem voltam síkideg a denevér miatt, észrevettem, milyen különös is az otthona valójában. A nyeregtető építészetileg érdekes megoldás volt ugyan, de így túl alacsony lett a plafon ahhoz, hogy Cohen kényelmesen kiegyenesedhessen a helyiség egyes részein. Nyikorgott a parketta a lábunk alatt. Csodáltam is, hogy soha nem hallottam, amint a fejem fölött mászkált. A kanapé háttámlájára hajította a pulóvert, amelyet visszaadtam neki.

– Fáradt vagy?

Vállat vontam.

– Megpróbálhatok éppenséggel aludni, különben igazi boszorkány leszek holnap.

Felnevetett.

– Őszinte vagy. Ez tetszik.

– Kösz. – Azt hiszem, bóknak szánta. Körülnéztem az apró lakásban, és eltűnődtem, vajon hol fogok aludni. – Nem lesz dühös a barátnőd, ha itt alszom nálad?

Vállat vont.

– Emiatt nem aggódom.

Az ajkamba haraptam, hogy ne mosolyogjak.

Eltűnt a hálószobájában, és azon töprengtem, vajon követnem kellene-e őt, de mielőtt dönthettem volna, visszatért egy halom takaróval és párnával a karjában. Teketória nélkül lehajított mindent a kanapéra.

– A tiéd lehet a szobám. Én majd alszom idekint.

Végignéztem rajta.

– Milyen magas vagy?

– Száznyolcvannyolc centi. Miért?

Rosszallóan ciccegtem.

– Ja, pont ennyinek saccoltalak. Nem fogsz ezen a kanapén aludni. – Kizárt, hogy kényelmesen elférjen rajta.

Halkan felnevetett.

– Jó lesz nekem.

– Nonszensz. Menj az ágyba! Én majd alszom itt. – Elkezdtem kihajtogatni és elrendezni a takarókat a kanapén.

Megfogta a kezem, és megállított.

– Te vagy a vendég. Neked kell az ágyban aludnod. – Komoly és édes volt a hangja.

Nem tudtam megállni, hogy a mellkasára ne tegyem a kezem. Ja, pont olyan kemény és meleg, ahogy vártam.

– Nem vagyok vendég, édesem, csak egy idegesítő szomszéd egy denevérrel a lakásában, aki felébresztett téged az éjszaka kellős közepén.

Elégedetten elvigyorodott.

– Most pedig bújj ágyba! – Megpaskoltam a mellkasát.

Nem vette le rólam a szemét.

– Tüzes kis nőszemély vagy, igaz?

– Ahogy mondod.

Hangosan felnevetett.

– És honnan tudod, hogy nem vagyok sorozatgyilkos?

– Igen, a sorozatgyilkosok általában edényfogó kesztyűt viselnek megfélemlítés céljából, és palacsintával vendégelik meg az áldozatukat, mielőtt ágyba bújtatnák őt. – A nagyobb hatás kedvéért a szememet forgattam.

Mosolyra húzódott a szája széle.

– Jogos. – Sarkon fordult, hogy bemenjen a szobájába. – Csak szólj, ha szükséged van valamire, vagy ha észreveszel egy denevért. A kezem ügyében tartom az edényfogó kesztyűt.

Felkaptuk a fejünket a szomszéd szobából kihallatszó zajra. Cohen arckifejezése azonnal elárulta, hogy felismerte a hang forrását.

Elvigyorodott, és megcsóválta a fejét.

– Csak egy gond van.

Vártam, nem tudtam, hová akar kilyukadni. Talán a barátnője mégis úgy döntött, hogy átjön?

– Bob itt szokott aludni.

Mielőtt esélyem lett volna megkérdezni, hogy ki az a Bob, egy medve nagyságú kutya robogott végig a folyosón, egyenesen felém.

Levegő után kaptam, Cohen pedig felnevetett, és elterelte tőlem a kutyát, megakadályozva, hogy az állat szétmarcangoljon. Elkapta a farkát csóváló kutyát, és megvakarta a füle tövét. A kutya farka a combomat csapkodta.

– Mindig megpróbál az ágyamban aludni, de általában nem hagyom. Ellopja a takarómat – mosolygott Cohen.

– Mi az ördög ez? – Hátráltam egy lépést, így nem ért el a csóváló farok. Az egész kutya egy hatalmas, göndör, barackszínű szőrgombócnak látszott.

– Egy labradoodle. Labrador és uszkár keveréke. Nem vedlik.

– Ó. – Labra micsoda?

Bob felugrott a kanapéra, és levetette magát a szépen elrendezett takarókra, a fejét a karfára fektette, és kényelmesen elhelyezkedett.

Cohen kuncogott a látványon.

– Azt javaslom, gyere a szobámba, hacsak nem vagy igazi kutyarajongó, és nem esik nehezedre összebújni vele.

Egy csöppet sem vágytam olyan kanapén aludni, ami egyúttal kutyaágyként is szolgált, így beleegyezően bólintottam.

Cohen bevezetett a hálószobájába. Nagy volt és rendes, egy nagy ággyal a közepén. A tető meredeken lejtett az egyik oldalon, ami félelmetes érzést keltett. Csupán egyetlen kis méretű fiókos szekrény és egyetlen éjjeliszekrény volt az összes berendezés, némi apróval és egy ébresztőórával a tetején.

A hamuszürke ágynemű és a puha, fehér paplan nagyon hívogatónak tűnt.

Cohen egy pillanatra rám nézett.

– Kérsz… kérsz valamit, amiben aludhatsz? – Lepillantott a farmeremre.

– Ó. Nem, kösz. – Emlékeztem, hogy a farmer alatt rajtam volt még a rövid pizsamanadrágom, így elkezdtem vetkőzni.

Cohen lehorgasztotta a fejét, szemmel láthatóan kínosan érezte volna magát, amiért végignézi, ahogy levetkőzöm. Szépen összehajtottam a farmerem, és letettem a padlóra az ágy lábánál. Kezdtem bemászni az ágyba, amikor Cohen megfogta a könyökömet, hogy megállítson.

– A másik oldal, édesem.

Ó! Átmásztam az ágy másik oldalára, közelebb a falhoz.

Cohen lerántotta magáról a pólóját, és egy szál fekete bokszerre vetkőzött. Egy pillanatra megláttam sima, lebarnult bőrét, mielőtt bemászott mellém az ágyba, és betakarózott.

Éreztem, hogy valami megváltozott köztünk, feszültséggel telt meg a levegő.

– Bocs, nem tudtam, hogy elfoglalom a te oldaladat – suttogtam a sötétben.

– Semmi gond. Jobban szeretek az ajtóhoz közel aludni, így át kell jutnia rajtam annak, aki esetleg betör a lakásba.

Au. Fura gondolat volt, de tetszett Cohen védelmező ösztöne. Édes fickó volt. Általában nem ilyenekkel lógtam. Talán azért volt ilyen, mert tűzoltóként dolgozott.

Az oldalamra fordultam, a paplanba burkolóztam, és elhelyezkedtem az alváshoz.