A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Pam Godwin: Two is a Lie (Tangled Lies #2), 2017

Copyright © 2017. Two is a Lie by Pam Godwin.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Fordította: Goitein Zsófia

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágyakra hangolva, 2018

Szerelmet ígértél, de… (Harcolj értem 1.), 2020

Hungarian translation © Goitein Zsófia

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-95-8

első fejezet

Szóhoz sem jutok.

Megfagy a vér az ereimben.

Úgy érzem, mintha fojtogatna a hajnali köd. A félhomály eltakarja a halvány napfényt, és a maradék kapcsolatom is megszűnik a valósággal.

Kizárt, hogy az életem két, teljesen különálló pontja összeérjen.

A múltam néhány lépésre tőlem, akár egy látomás a földön túlról.

Cole. Az első szerelmem. A legnagyobb veszteségem.

A második lehetőségem épp mellettem áll. A felsőteste csupasz, az arckifejezése üres.

Trace. Ő lett volna az új kezdet. A jövőm.

Sötét haj kontra szőke, barna szempár a kékkel szemben. Cole és Trace akarva sem különbözhetnének jobban. A testtartásuk és az arcukra kiült érzelem viszont ugyanolyan. Félelem, fájdalom, szenvedély, elszántság, és legfőképp mérhetetlen gyűlölet árad belőlük egymás felé. A kettőjük közt lévő feszültségtől megfagy a levegő.

Szorosan összekulcsolom a kezem, és próbálom visszatartani a könnyeimet.

Cole életben van.

Trace tudta, hogy jó eséllyel visszatér.

Úgy néznek ki, mint akik nemsokára kinyírják egymást.

Úgy dobog a szívem, hogy mindjárt kiugrik a helyéből. Egyszerre fáj és lüktet mindenem. Talán sokkot kaptam a döbbenettől, mert érzem, hogy az ájulás szélén vagyok.

Úgy néznek rám, mintha tőlem várnák a megoldást. Küldjem el őket? Kapjak idegösszeomlást? Szúrjam le őket a konyhakéssel? Mindegyik előfordulhat. De először muszáj összeszednem magam, és választ kell kapnom a kérdéseimre.

Folyamatosan kavarognak a gondolataim, és ezer kérdésem lenne, amit a képükbe ordítanék. Miért tűnt el Cole több mint négy évre? Miért nem mondta Trace, hogy ismerte Cole-t, és a legjobb haverok voltak? Miért nem mondta, hogy Cole visszatérhet?

– Most tegyétek félre a hatalmas egótokat, és nyögjétek ki az igazságot! – mondom végül, és elindulok a ház felé. Alig kapok levegőt, miközben folyamatosan próbálom összeszedni a gondolataimat. Aztán megállok Trace előtt. – Ha azóta kajtatsz utánam, hogy Cole elment, akkor tudod, milyen… – kezdem, aztán elcsuklik a hangom, ezért megköszörülöm a torkomat. – Tudod, mennyire szenvedtem. Miért nem mondtad, hogy Cole talán életben van?

– Számos oka volt, amiért nem tehettem – válaszolja Trace, miközben letörli a vért az ajkáról, miután Cole alaposan behúzott neki. – Főképp azért, mert azzal kockára teszem az életedet.

– Ez meg mi a frászt jelent? – hirtelen eszembe jut a CIA, a különleges erők, vagy valami titkos, kormányzati szerv.

– Ez bonyolult – válaszolja Cole. Arrébb húzódik, és kerüli a szemkontaktust. – Minél kevesebbet tudsz, annál jobb a biztonságod szempontjából.

– Minél kevesebbet tudok… – ismétlem elhaló hangon. – Van fogalmad róla, milyen az, amikor az ember semmit nem tud? Amikor nem írtál és nem telefonáltál többet, azt hittem, belehalok. Aztán megjelent egy vadidegen férfi, és közölte, hogy meghaltál a robbantásban. Leírhatatlan ez a fájdalom, Cole. Milliószor kívántam, hogy bárcsak én is meghaltam volna – válaszolom zihálva, és dühösen letörlöm a könnyeimet, aztán Trace felé fordulok. – Te pedig szart se mondtál.

– Nem volt konkrét információm. Csak sejtésem volt, és… – kezdi Trace, de közbevágok.

– De azt tudtad, hogy van rá esély! Van rá esély, hogy…

– Az csak még nagyobb fájdalmat okozott volna – felém hajol, miközben kőkeményen megfeszíti az állkapcsát. – Tegyük fel, hogy felrúgom a megállapodást, és elárulom, hogy talán életben van. Az csak hiú reményt kelt benned, és folyamatosan várakoztál volna. – Kiegyenesedik, és megmozgatja a vállát. – Mi van, ha tévedek? Ha mondjuk soha nem bukkan fel? Az mindennél rosszabb lett volna. Márpedig én nem akartam, hogy még jobban szenvedj.

– Persze. Mert magadnak akartad – sziszegi Cole, és megint Trace felé suhint.

– Elég! – ordítom, és kettőjük közé lépek.

Cole ellép mellőlem, és a hajába túr.

– Ha még egyszer megütöd, köztünk mindennek vége! – a torkomra teszem a kezem, és próbálok mély levegőt venni. – Megértetted?!

Cole hátat fordít nekem, miközben az egész teste megfeszül. Aztán lehajtja a fejét, és bólint.

– Igaza van – válaszolja lassan és vontatottan Trace. – Egy évvel azután, hogy Cole elment, figyeltelek, és rögtön megtetszettél. Reménytelenül vágyakoztam utánad. Sóvárogtam. Láttam, hogy még azután is rá vársz, én viszont továbbra is csak messziről csodáltalak. Nem akartalak becserkészni, és ezt te is tudod, Danni. Ezért hajtottalak el olyan sokáig.

– Nem kellett volna elhajtanod, ha nem jelentél volna meg az életében, baszki! – ordítja Cole olyan hangerővel, hogy a vér megfagy az ereimben, és még a szomszédok is kicsődülnek.

Pont, amikor eljut a tudatomig, hogy a környék minden lakója hall minket, Virginia átkiabál a kertje végéből:

– Danni?

– Minden rendben, Virginia. – Aztán Cole felé sandítok. – Mégis hogy a fenébe fogom neki megmagyarázni, hogy visszajöttél? – kérdezem halkan.

Mit mondok a húgomnak, a szüleimnek, vagy bárki másnak? Lehet, hogy nem is lesz mellettem olyan sokáig, így felesleges bármit is kitalálni. Ijedtemben a mellkasomhoz szorítom a kezem.

– Van egy fedősztorim – válaszolja Cole. Felkapja a csomagját az útról, és elindul a ház felé.

– Egyelőre… inkább ne mondj semmit.

Amikor belép a házba, áthajolok a kerítésen, ami elválasztja Virginia házát az enyémtől.

– Mi ez a lárma? – kérdezi az ajtó előtt állva papucsban és virágos köntösben, ősz hajában rózsaszín csavarókkal.

– Én voltam – válaszolja Trace, aki gyorsan mellém áll, és megfogja a kerítést. – Jó reggelt, Virginia.

– Nekem ne mondja, hogy jó reggelt, fiatalember! Tudom, hogy nem maga ordibált! – válaszolja, és botjával Trace felé suhint.

A francba! Semmit nem lát, de a hallása jobb, mint az enyém.

– Megfázott – próbálom menteni a helyzetet. Megragadom Trace karját, és elhúzom a kerítéstől. – Beviszem, mielőtt még betegebb lesz.

– Nos, jó… Itass vele forró teát, és gargarizáljon sós vízzel – tanácsolja Virginia, de érezni, hogy nem hisz nekünk.

– Rendben – elengedem Trace kezét, és elindulok az ajtó felé.

Ahogy odaérek, átkarol, és a mellkasához húz.

– Nem hagyom, hogy elmenj.

A szívem kalapál, kezemet az övére csúsztatom. Nagyon szeretem, de most becsapva és megalázva érzem magam. Ezer kérdésem lenne, amire választ várok.

– Szörnyű volt látni, hogy két évig gyászolsz – mondja, és a tarkómra hajtja a fejét. – De nem akartalak áltatni anélkül, hogy biztosan tudnám, Cole visszatér. Látnom kellett, hogy kezdesz magadhoz térni.

Melegség járja át a szívemet. Többek között ez is oka volt, hogy beleszerettem. Folyamatosan éreztem, hogy törődik velem. De…

– Eljegyeztél, holott tudtad, hogy még visszatérhet. Mégis mit gondoltál, mi fog történni?

– Eljegyzés ide vagy oda, teljesen egyértelmű, hogy mi van kettőnk között – válaszolja, és megsimogatja az arcomat. – Amikor azt mondtad, szeretsz, minden megváltozott.

Farkasszemet nézünk egymással. Valahányszor meglátom ezt az igéző, kék szempárt, megszűnik körülöttem a világ. Ilyenkor tudom, hol a helyem, és azt, hogy ez a bizonyosság minden küzdelmet megér.

Nem értem a szerelem törvényét, csak azt érzem, hogy fogva tart, rabul ejt, összetör, elűz, aztán ismét visszacsal. Mohóvá tesz. Ahogy Trace is.

– Úgy érzem, átvertetek, Trace. Mindketten. Nem tudom, mit gondoljak a szándékaitokról, és fogalmam sincs, mi áll a háttérben. Cole-nak nyilván megvolt az oka, hogy eltűnjön, miközben halottnak tettette magát.

– A lehető legjobb oka volt rá – mondja nyersen Trace, aztán a vállam fölött a zárt ajtóra néz. – Meg akart védeni, és ez volt az egyetlen ok, amiért távol maradt.

Hátralépek, és félek bemenni a válaszért. Trace még erősebben fogja az arcomat.

– Nem adom fel. Soha nem távozom az életedből – jelenti ki, és megrogyasztja a térdét, hogy tekintetünk egy magasságban legyen.

Csak bólogatni tudok. A kijelentés egyszerre ijesztő és felemelő.

Mivel Cole nem halt meg, most két férfival jegyeztem el magam? Mi van, ha egyiküknek sem tudok megbocsátani? Mi van, ha végül mindkettőt elveszítem?

Felgyorsul a szívverésem, és lüktet az ereimben a vér. Mit tegyek?

Mély levegő. Cole rengeteg válasszal tartozik. Több, mint négy éve itt hagyott, ezért nagyon nyomós indok kell, hogy ezt elfogadjam, és helyreálljon a régi rend.

Amikor kinyitom a hátsó ajtót, látom, hogy Cole nincs a táncstúdióban. Reszketek a félelemtől, míg a konyhába érek. Még ott sem látom, de tudom, hogy errefelé kell lennie. A házamban. Az otthonunkban, ahová annyi közös emlék fűz. A bejárati ajtó előtt találkoztunk. A verandán köszöntem el tőle. Ezek között a falak között gyászoltam évekig. Még mindig képtelen vagyok felfogni, hogy visszatért.

Megállok a kávéfőzőnél, és tudom, hogy rengeteg koffeinre lesz szükségem a beszélgetésünkhöz.

– Elejtettem a csészémet az úton – jelentem ki tompán.

– Később majd összetakarítom – mondja Trace, aztán elővesz három csészét.

– Cole…

– Úgy issza a kávét, ahogy te – jelenti ki Trace üres arckifejezéssel, ami tökéletesen illik a hanghordozásához. – Tejszínnel, cukor nélkül.

– Ne csináld! – mondom, és megfogom kőkemény alkarját. – Amikor megismertelek, ki nem állhattam, hogy olyan tartózkodó vagy. Nem akarom, hogy megint az legyél.

– Csak próbálom magam összeszedni, Danni. – Megfogja a mosogató szélét, és kinéz a konyhaablakon. – Az utóbbi félévben meggyőztem magam, hogy Cole halott. Mindennél jobban reméltem, hogy nem kényszerülsz olyan helyzetbe, mint a mostani.

Gondolom, arra céloz, hogy nem kéne választanom kettőjük közül. Márpedig két hónapja pontosan ő tette fel a bűvös kérdést.

Ha Cole most itt lenne, mit tennél? Elküldenél, hogy vele lehess?

Akkor Trace-t választottam. Ő volt a jövőm. De akkor még nem tudtam, hogy Cole-lal is tervezhetek.

– Megcsinálom a kávét – jelenti ki Trace, majd kihúzza magát, és a feladatra összpontosít. – Úgyhogy lesz időd beszélni Cole-lal. Tudom, hogy most erre van szükséged, és bízom benned.

Ez utóbbit olyan gyengéden mondja, hogy nem érzem nyomát a keserűségnek vagy a neheztelésnek. Tudom, hogy szeretné megkönnyíteni a dolgomat.

– Köszönöm.

Mögé állok, és legszívesebben megpuszilnám a csupasz hátát, de teljesen össze vagyok zavarodva.

Nem tudom, mi lesz velünk, de nem akarok folyamatosan aggódni, rágódni, és úgy érezni magam, mint most.

Az előszobából az étkezőbe kukkantok, gondolván, hogy ott találom Cole-t a motorjával, amit évekkel ezelőtt otthagyott. De ott sincs. Ezek után a hálószoba felé veszem az irányt, és megállok a küszöbnél.

Háttal áll nekem, a szekrényajtóval szemben. Vállának körvonala, légzésének hangja, és a tudat, hogy életben van, csak egyetlen érzést vált ki belőlem: boldogságot.

Kicsit átadom magam ennek a szokatlan és ritka érzésnek. Mindegy, mi lesz vagy mit tett, örülök, hogy életben van.

Felemeli a kezét, és megfogja az akasztót, amin egykor az ő ruhája lógott. Aztán végigsimít egy zakón és egy inggalléron, mely egy másik férfié. Teste megfeszül, aztán remegni kezd.

– A te holmijaid a pincében vannak egy dobozban – mondom, és belépek a szobába. Megkerülöm az ágyat, és megállok egy karnyújtásra tőle. – Semmit nem dobtam ki.

Mindkét kezével a szekrényajtóba markol, mintha így akarná magát megtámasztani.

Összeugrik a gyomrom az idegességtől. Óvatosan végigsimítok a hátán, és érzem, hogy kiáll a bordája. – Miért vagy ilyen sovány?

– Négy és fél évig nem találtam a szívemet.

Hirtelen feltör minden fájdalmam, és olyan érzésem támad, mintha feltépték volna az éppen gyógyulni készülő sebeimet.

– Én mindig itt voltam, Cole. Te hol voltál?

– Rejtőzködtem – sóhajtotta. – Figyeltek. Minden lépésemet követték, és rögzítették. Nem… – leengedi a karját, és ökölbe szorítja a kezét. – Csak ennyit mondhatok.

– Ennél többet akarok tudni. Olyat mondj, ami számomra is kézzelfogható. Ki figyelt téged? Kérlek, Cole! Mondj már valamit!

Felém fordul, és átfogja a derekamat. Egy pillanatra rám néz véreres szemével, aztán a nyakamba fúrja az arcát.

– Mondd, hogy nem veszítettelek el!

második fejezet

Mondd, hogy nem veszítettelek el!

Cole könyörgése visszhangzik a fejemben. Majd megszakad a szívem.

– Vigyázz, mit mondasz! – válaszolom, és kibontakozom a karjából. – Én veszítettelek el téged. Továbbléptem. Évekbe telt. Hosszú, keserves, fájdalmas évekbe, hogy…

– Nem kell elképzelnem, mert ugyanezt éltem át! – Fel-alá járkál a szobában, zihál, és idegesen a hajába túr. – Soha nem felejtenélek el. Te vagy a kezdet. A vég. Az átkozott mindörökké. Akkor sem tudnék továbblépni, ha meghalnál, és a saját szememmel látnám az élettelen testedet. És abban is biztos vagyok, hogy nem házasodnék össze mással.

Nyers, őszinte szavai jobban fájnak, mintha lekevert volna egy pofont. Sóhajtok.

– Egyértelmű, hogy te másképp gondolkodsz erről, mint én – jelenti ki, és a gyűrűmre néz.

Pedig minden tekintetben osztozom a fájdalmán, a bűntudat pedig újabbakat szül. Nem láttam a holttestét, csak vakon elhittem, hogy távozott az élők sorából. Ezek után mit kérdezzek?

– Én nem… – kezdem a választ, de a sírás megakaszt.

Hirtelen elhomályosul a látásom. Mielőtt kettőt pislognék, Trace megragadja Cole-t, és a falhoz szorítja.

– Soha többé ne merj így beszélni vele! – mondja Trace, és még erősebben a falhoz csapja Cole-t, aki már alig kap levegőt a szorítástól. – Épp eleget szenvedett.

A tömény tesztoszteronkoncentráció betölti a teret, és megbénít. Láttam már Trace-t másik emberre támadni, de mindig meglep, hogy ilyen kimért tud maradni. A düh és a zaklatottság jelét sem mutatja összetűzés közben.

Cole megmarkolja Trace öklét, és lehunyja a szemét. Teste elernyed, aztán elhaló hangon megszólal:

– Ne haragudj, Danni – suttogja, és szomorúan rám néz.

Annak ellenére, hogy hazudott és nem válaszolt a kérdésemre, még mindig szeretem. De ettől még nem küldöm el Trace-t.

Amikor bólintással jelzem, hogy elfogadtam a bocsánatkérést, Trace elengedi Cole-t, és hátralép.

Cole még mindig a falnak támaszkodik, lehajtja a fejét, és térdre borul. Még soha nem láttam ilyen összetörtnek.

Legszívesebben odamennék hozzá, de megálljt parancsolok az ösztöneimnek. Addig nem foglalok állást, míg nem tudom a teljes igazságot. Nem, mintha amúgy képes lennék választani. A szívem mindkettőjüket akarja. De pontosan az átkozott szívem miatt jutottam idáig. Muszáj az eszemet használnom, hogy megtaláljam a kiutat.

Trace felém nyújtja a kávét, és megpuszilja a fejem búbját.

Megköszönöm, aztán Cole felé fordulok, és a másik két csésze felé biccentek.

– Trace hozott neked kávét.

Ahogy Trace a szekrényhez lép és felvesz egy pólót, Cole odarohan a pipereasztalhoz, és üres tekintettel bámul a csészékre.

– Nem tudok kávét inni… – kezdi, miközben a szájához emeli az egyik csészét – anélkül, hogy eszembe jutna a reggel, amikor először találkoztunk.

Mosolygok, miközben reszket minden porcikám. Megszűnik valaha a fájdalom? Egyelőre nem látom, mit tehetnék ez ügyben. Nincs olyan megoldás, ami boldogsággal végződne mindkettőjük számára, pedig pontosan azt szeretném, hogy mindenki jól jöjjön ki ebből az egészből.

Trace felveszi a galléros pólót és a farmert, aztán leül az ágy szélére, és széttett térde közé ejti mindkét kezét. Lehajtja a fejét, ezért nem látom az arcát, de biztos vagyok benne, hogy hűvös tekintettel végigméri Cole-t. Ezzel többet mond minden szónál.

A hálószoba nem elég nagy hármunknak, és ahogy telik az idő, egyre szűkebbnek érzem a teret. Mintha lassan összenyomna. Idegességemben dobogni kezdek a lábammal.

Át kéne mennünk a nappaliba vagy valami tágasabb helyre. De nincs az a tágas tér, ahol minden nézeteltérésünk elférne.

Lerúgom a papucsomat, és felmászom az ágyra. A fejtámlának dőlök, a hüvelykujjam körmét rágom, a kapucnis felsőm zsinórját birizgálom, kortyolok párat a kávéból, és várom, hogy valamelyikük megszólaljon.

Továbbra is csend.

Kínos, terhes, néma csend.

Nagyot sóhajtok, és keresem Cole tekintetét.

– Mit akarsz csinálni, Cole?

– Harcolok érted – válaszolja, miközben leteszi a csészét.

– Értem? Én csak azt látom, hogy Trace-t bámulod, aki a kollégád és legjobb barátod, vagy mit tudom én, kicsodád. Én közben itt ülök a sötétben tapogatózva, mert még mindig nem tudom, hogy hol voltál, és most mi a frászból élsz.

Hosszú percekig néz rám fel-le ugráló ádámcsutkával.

– Nem mondhatom el, Danni – suttogja fájdalmasan.

– Nem ismerlek – vágom rá.

– De igen. – Mély levegőt vesz, aztán a tenyerébe temeti az öklét. – Te jobban ismersz, mint bárki ezen a világon.

– Ha szembejönnél velem az utcán, biztos, hogy nem ismernélek fel.

Hová lettek a tetoválásai? Mindig rövid, barna haja volt. Most pedig olyan hosszú, hogy legalább egy centit takar a füléből, a teteje pedig sűrűbb. Arcvonásai megkeményedtek, arckifejezése komorabbá vált. Még mindig jól néz ki, de valahogy más. Mint aki nem egészséges.

– Pocsékul nézel ki – mormolja Trace. – Tudja valaki, hogy visszatértél az Államokba?

– A kezelőm – válaszolja Cole, majd rám néz. – Tiszta a ház, ugye?

– Makulátlan – vágja rá Trace.

Mi a fene?

– Gondolom nem a takarításról beszéltek – mondom, és ránézek a földön szanaszét heverő szennyesre. – Szóval mit jelent a makulátlan?

Továbbra is egymást nézik, mintha így vitatkoznának. Szavak nélkül kommunikálnak, és nem akarnak belevonni.

Figyeltek. Minden lépésemet követték, és rögzítették.

Tiszta a ház, ugye?

– Veszélyt jelent rám nézve a munkád? – kérdezem, és a hideg fut végig a hátamon, amikor eszembe jut, milyen lazán kezeltem a saját biztonságomat. – Ezért ragaszkodtatok mindketten ahhoz, hogy zárjam az ajtókat? És mit értetek az alatt, hogy tiszta a ház? Lehet, hogy bepoloskázták?

– Minden épeszű ember zárja maga után az ajtót – válaszolja Trace, miközben rám néz a válla fölött. – Amúgy senki nem tud a kapcsolatodról Cole-lal.

– Kivéve a kezelőmet – vágja rá Cole, és idegesen a hajába túr. – Ő jött ide három évvel ezelőtt.

– Robert Wright – mondom, ahogy beugrik az emlék. – Ő mondta, hogy meghaltál.

– Nem ez a valódi neve, de igen, ő volt. – Cole Trace-re néz. – Ő az egyetlen, aki hozzáfér a dolgaimhoz.

– Bízol benne?

Keresztbefonom a karomat, és kezdek egyre jobban félni.

– Igen.

– Mesélt neked a velem való találkozásról? – kérdezem elcsukló hangon, miközben visszaidézem annak a szörnyű napnak az emlékét.

Nem hallom, amikor becsukódik az ajtó, nem érzem magam alatt a kanapét, és nem érzem a könnyeimet, pedig tudom, hogy patakokban áradnak. Maga alá temet a keserűség. Testestül-lelkestül felemészt, és nem marad belőlem más, mint egy remény- és talajvesztett szerencsétlen.

– Nem. Nem mondott rólad semmit – sóhajtja Cole. – Úgy gondolta, jobb, ha az életben maradásra koncentrálok.

Cole veszélyben volt. Életveszélyben. Rejtőzködnie kellett, nekem pedig fogalmam nem volt az egészről.

– Mielőtt elmentél, külön rákérdeztem, hogy veszélyben van-e az életed. Te pedig nevettél, és azt mondtad, hogy nincs.

Lehajtja a fejét, mert képtelen a szemembe nézni.

– Irakban voltál egyáltalán?

Továbbra sem néz rám, és egy szót sem szól. Trace talán mond valamit.

– Azt mondtad, együtt dolgoztatok – hol az egyikükre, hol a másikukra mutatok. – Így lettetek a legjobb barátok?

– Igen – válaszolja Trace, és a matracra térdel, hogy rám nézzen. – Én voltam a kezelője.

– Még mindig ez a szakzsargon. – Megiszom a kávét, és az éjjeliszekrényre teszem a csészét. – Nem tudom, mit jelent a kezelő, mert fogalmam sincs, miből él Cole.

– Engem is köt a titoktartás, ahogy Cole-t, de megpróbálom elmagyarázni… – kezdi Trace. Megvakarja az állát, mintha gondosan meg akarná válogatni a szavait. – Mondok egy példát. A fegyverkezelő határozza meg a célpontot, és ő dönti el, mikor, hogyan, és hová kell lőni.

Fegyver. Azt mondta, ez csak egy példa, de nyilván nem véletlenül választotta pont ezt. Azt akarja, hogy lássam, milyen komoly dologról van szó.

– Jó. Szóval te voltál Cole kezelője, és te irányítottad a lövést – válaszolom, és Trace tekintetét fürkészem, de nem tudok róla olvasni. – És Cole micsoda? Ő maga a gyilkos?

– Nem. Ne feszegesd a témát, Danni! – vágja rá Cole, és végigsimít az arcán.

– Embert ölsz?

Lehunyja a szemét, sóhajt egy nagyot, és nem válaszol.

Én is sóhajtok, és dühösen Trace-re nézek.

– Te már visszavonultál a kezelői pozícióból?

– Igen.

– Nem dolgozol a kormánynak, vagy annak, akinek Cole?

– Nem. Én teljesen kiszálltam abból az üzletből. Kaszinóm van, és a magam ura vagyok.

– És az szerinted teljesen normális, hogy én nem tudhatom, mivel foglalkozik Cole?

Kezd olyan érzésem támadni, hogy harapófogóval sem fogom tudni kicsikarni belőlük a választ.

– Mivel én is érintett voltam a korábbi munkáiban, tudtam… néhány dologról – válaszolja Trace a homlokát ráncolva. – De a mostani melójáról semmit nem tudok.

– Kivéve azt, hogy esetleg visszatér. Ezt pontosan tudtad.

– Tudtam, hogy Cole nem az olajkútnál dolgozik, ezért azt is tudtam, hogy nem halhatott meg a robbantásban. Azt viszont nem tudtam, hogy a robbantásos történet a tényleges halálának a fedőtörténete-e.

– Kamu – mormolja összeszorított foggal Cole. – Tudod, milyen nehéz engem megölni. Jól képzett…

– Mindenkit meg lehet ölni – jelenti ki felszegett állal Trace, és Cole-ra néz. – Úgy vállaltad a küldetést, hogy nem volt ott a szíved. Nem figyeltél. Máshol járt az agyad. Őszintén szólva meglep, hogy túlélted.

– Mi a fenéről beszél? – kérdezem Cole-t, és összeugrik a gyomrom.

Cole megvakarja a fejét, és Trace-re néz.

– A munkámban nincs helye személyes érintettségnek. Nincs kapcsolatunk, barátnőnk, vagy…

– Nincs barátnő? Ezek szerint én elvontam a figyelmedet? – kérdezem riadtan.

– Nem. Épp azért harcoltam olyan keményen, hogy életben maradjak. Amikor találkoztunk, tudtam, hogy ezt a melót még be kell fejeznem, és túl kell élnem. Miattad. Hogy aztán kiléphessek. – Aztán hirtelen halkabbra vált. – Csak egy évig kellett volna, hogy tartson a meló. Egy év, és utána visszatérhettem volna hozzád, hogy összeházasodjunk. Talán elkezdhettük volna a családtervezést is.

A gyűrűmre néz, és ökölbe szorítja a kezét. Érzem rajta, hogy rosszulesik neki a látvány, és összeszorul a szívem.

Ha tényleg egy éven belül visszatért volna, most együtt lennénk. Akkor Trace nem lépett volna az életembe, és nem szerettem volna bele. Talán. A lelkem viszont mást mond.

Nyilván pocsék volt arra hazajönnie, hogy Trace és én együtt vagyunk. Ha ez nem így lenne, akkor is ugyanolyan dühös lennék Cole-ra, de aztán megbocsátanék, mert szeretem.

De itt van Trace is. Egyetlen porcikám sem bánja, hogy találkoztunk, és beleszerettem. Miért bánnám? Cole-lal ellentétben ő tényleg mellettem volt. Ő tanított meg újra mosolyogni, remélni és szeretni. Ez az egész talán a sors játéka, csak egyelőre nem tudom, hogy áldás vagy átok lesz-e. Csak egy dolog biztos: előbb-utóbb muszáj meghoznom a döntést.

Elfog a rettegés. Olyan, mintha két szívem lenne, és ki kéne tépnem az egyiket.

Tudom, hogy pokolian fog fájni.