A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Corinne Michaels: If I Only Knew (Second Time Around #4), 2019

Fordította

Laik Eszter

Copyright © 2019. IF I ONLY KNEW by Corinne Michaels

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Laik Eszter, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Még egyszer, kérlek, 2018

Miénk az éjszaka, 2019

Várj még rám, 2019

Maradj közel, 2019

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-95-1

Christynek, habár azt állítom, gyűlöllek…
Nagyon is szeretlek.
Köszönöm, hogy elviseled az őrültségeimet,
és hogy csodálatos barát vagy!
  (Ha ezt valaha a fejemre olvasod, le fogom tagadni.) 

Prológus

Danielle

– Férjhez megyek! – harsogja a telefonba Amy, a nővérem, miközben épp hazafelé autózom a bevásárlásból.

– Tessék?! – kérdezek vissza, és a hírtől kis híján leszaladok az útról.

– Javier megkérte a kezem, és én igent mondtam!

– Azta! Ez… nagyszerű! Fantasztikus! – felelem megjátszott lelkesedéssel.

Ha valakinek, hát a nővéremnek nem volna szabad férjhez mennie. Először is, soha nem dolgozott, életében nem fizetett be egyetlen számlát sem, és nem volt hasznos tagja a társadalomnak. Másodszor, szinte biztos vagyok benne, hogy a vőlegénye… meleg.

– Javier meseszép gyűrűt választott, Danni! Csillog-villog, és a szivárvány összes színében tündököl, ahogy forgatom. Ja, és egy hónap múlva esküvőt akar!

– Mire ez a nagy sietség? – érdeklődöm.

Amy felsóhajt, szinte látom magam előtt, ahogy a gyűrűjét bámulja.

– Javier úgy gondolja, hogy inkább most tartsuk meg, ne halogassuk.

A szememet forgatom, de inkább lenyelem, amit mondanék. Nincs most itt az ideje, hogy kifejtsem a véleményemet. Amy nyilvánvalóan repes az örömtől, és semmi jó nem sülne ki abból, ha megmondanám neki, hogy Javier nem szereti, viszont van egy hátsó szándéka – zöld kártyához akar jutni.

Egyelőre jó testvér leszek, és befogom a számat.

– Szeretlek, és tudom, hogy Peter és a gyerekek is nagyon fognak neki örülni – válaszolom, miközben az előttem hömpölygő forgalmat figyelem.

Ránézek az órára, kicsit nyugtalan vagyok. Húsz perc múlva fel kell szednem az iskolánál a tizenöt éves, makrancos lányomat, Avát, és az édes ötéves kisfiamat, Parkert. Ráadásul otthon ki kell pakolnom a cuccokat, nehogy felolvadjanak a fagyasztott élelmiszerek. Türelmetlenül dobolok hüvelykujjammal a kormányon, miközben alig araszol a sor.

– Én is szeretlek! És annyira boldog vagyok!

Jelez a telefonom.

– Várj egy kicsit, Amy, Peter hív.

Átkapcsolok a másik hívásra, és hálás vagyok, amiért nem kell tovább játszanom a nővéremnek, hogy legalább félig épeszű döntés hozott. Nagyon szeretem Amyt, de egy álomvilágban él. Peter és én soha nem értettük őt.

– Szia, édes! Kapaszkodj meg, Amy hozzámegy ahhoz az idiótához! El tudod ezt képzelni? Hogy lehet ennyire ostoba?

– Mrs. Bergen?

– Az vagyok. Kivel beszélek? – kérdezem, amikor nem a férjem szólal meg a vonal másik végén.

A férfi megköszörüli a torkát.

– VanDyken rendőrtiszt vagyok a tampai rendőrségtől.

Vadul kalapálni kezd a szívem, kiszárad a torkom.

– Minden rendben?

– Hölgyem, meg kell kérnem, fáradjon be a rendőrőrsre.

Egész testemen úrrá lesz a rémület. Peter sötét alakokkal dolgozik, és előfordult már, hogy necces dolgokba is belekényszerült, de azt mondja, ez az ügyfelei érdekeit szolgálja.

– Melyikre?

Megadja a címet. Gyorsan megfordulok, és elindulok visszafelé. Fogalmam sincs, mi történhetett, egyszerre aggódom és dühöngök. Gyűlölöm, amit Peter csinál. Részben ez volt az oka, hogy három éve majdnem elváltunk. Meg Parker, aki váratlanul megtisztelt bennünket a világra jövetelével, és fenekestül felforgatta az életünket.

Azonnal sms-t küldök a legjobb barátnőmnek, Kristinnek.

Én: El tudod hozni a gyerekeket? Most hívtak a tampai rendőrségtől, hogy menjek be. Fogalmam sincs, mi történt, de félek, hogy nem érek oda értük időben.

Kristin: Persze! Úgyis el kell hoznom Finnt és Aubrey-t is, majd arra kanyarodom, és felveszem őket.

Én: Köszönöm!

Kristin: Peterrel történt valami, letartóztatták?

Hát, ez a nap kérdése!

Én: Fogalmam sincs. Esküszöm, ha arról az esetről van szó, amin dolgozik, és letartóztatták, amiért elbújtatta az ügyfelét vagy valami hasonló baromság… én megölöm.

Kristin: Hívd fel Heathert! Ne beszélj senkivel, amíg vele nem konzultáltál.

Erre nem is gondoltam. Heather nagyon régóta rendőrtiszt Tampában. Mindenkit ismer.

Én: Köszönöm! Ahogy végeztem, megyek a kölykökért.

Kristin: Csak nyugodtan. Jól megleszünk!

Sokkal valószínűbb, hogy Ava az őrületbe kergeti Kristint, bár inkább én szoktam kiborulni tőle. Tizenöt éves, és kissé, hogy is mondjam, sajátságos a stílusa. Mindenkinél mindent jobban tud. Az apján kívül mindenkit gyűlöl, és úgy gondolja, én vagyok a legrosszabb ember a föld kerekén. Ami kiváltképp kellemessé tudja tenni a családi vacsorákat.

Parker, a kisfiunk, a kezelhetetlen elsőszülöttemhez képest egy angyal. Tudom, hogy egy anyának nem lehet kedvence, de ez a gyerek e téren nem könnyíti meg a helyzetemet. Parker imád engem, még mindig csodálatosnak tart, el sem tudom képzelni nélküle az életet. Bár egyáltalán nem terveztük, ő volt a legszerencsésebb „baleset”, ami valaha történt velem.

Megnyomom a gombot és hangüzenetet küldök Heathernek.

„Szia, bemehetnék hozzád az őrsre? Valami történt Peterrel!”

Errefelé nincs nagy forgalom, odaérek, mielőtt Heather válaszolna. Peter asszisztensének a mobilját hívom, de azonnal hangpostára kapcsol. A francba. Jellemző! Pont most nincs a keze ügyében az átkozott telefon.

Úgy döntök, hogy egyszerűen bemegyek, és elintézem a dolgot. Tudom, hol tartja otthon Peter a félretett pénzt, ha bármikor szükségünk lenne rá ilyen esetekben. Leteszem érte az óvadékot, aztán a saját kitépett karjával fogom agyonverni.

Amikor bejutok az ajtón, Heather már ott áll.

– Szia! – üdvözlöm megkönnyebbült sóhajjal. – Próbáltam üzenetet küldeni neked.

– Szia – feleli halvány mosollyal.

– Hála istennek, hogy itt vagy! Megtudtad, mit csinált Peter? Mi az eljárás, ha le akarod tenni valakiért az óvadékot?

Heather bólint.

– Danni – mondja halkan. – Én… ez nem… nem erről van szó.

– Tessék? – kérdezem kiszáradt torokkal. – Hanem miről? Nem vihetem ki? Valami nagy disznóságot követett el? Jézus Mária! Erről van szó, ugye?

Szinte megbénít a félelem, zakatol az agyam, nem tudom, mi az ördög folyik itt. Heather nem néz a szemembe. Nagyot sóhajt, a szeme megtelik könnyel. Ez nem jelent jót. Heather nem az a sírós fajta, és Peterért határozottan nem ejtene könnyet. A barátnőm elfogadja a férjemet, de soha nem bocsátja meg neki mindazt, ami évekkel ezelőtt történt.

Ha ő a sírás határán van, az nem egyszerűen baljós jel, hanem annál is rosszabb.

Heather közelebb lép.

– Danni, ma rálőttek Peterre az irodájában – közli remegő ajakkal.

Hallom a szavakat, de nem akarom elhinni.

– Akkor miért vagyok itt? – kérdezem, és indulnék is kifelé. – A kórházban kellene lennem!

– Danielle – mondja Heather hivatalos hangon. – Peter nincs a kórházban.

– De miért? – nyögök fel. – Miért nem vittétek be? Mi a fenét keresek én itt?

– Mert én akartam közölni veled…

Ebben a mondatban minden benne van.

– Ki ne mondd! – könyörgök. – Ne mondd ki, mert nem igaz! Nem lehet igaz!

– Meghalt, drágám. – Heather közelebb lép, és összeesnék, ha nem kapna el. Így is a földre rogyok, de végig a karjában tart. – Nagyon sajnálom. Annyira sajnálom. Mindent megpróbáltunk. Én kaptam a hívást, és siettem a helyszínre, ahogy tudtam, de nem lehetett megmenteni.

Első fejezet

Danielle

Tizenhat hónappal később

– Nekem tetszik ez a telek, Callum! Részben már ki is ürítették. Kiváló helyszín a vállalkozáshoz – magyarázom a tőlem telhető legmeggyőzőbb hangon.

Az ára egy kicsit magasabb, mint amit Callum szeretne, de kiváló földdarab. Tavaly jöttem rá, hogy a főnököm ritkán kérdezget. Tudja, hogy jól végzem a munkámat, bár csak részmunkaidőben dolgozom nála, és mivel Callum történetesen a barátnőm, Nicole férje, eleve bizalommal vagyunk egymás iránt. Hangyaszorgalmam ezt csak tovább erősíti.

– Ez rengeteg pénz, Danni. Sokkal több, mint amennyit erre szántam. – Kemény a tekintete, de azért bujkál benne egy szemernyi gyengédség is. Brit akcentusa miatt szigorúbbnak hangzik, mint amilyen valójában. Elképzelem, ha más volna a helyemben, Callum még ennyi kedvességet sem engedne meg magának.

– Tudom. – Leülök a székre. – Ha a másik telket választanád, szerintem akkor érne veszteség. A városnak azon a részén túl nagy a verseny az olyan típusú üzletek között, amilyet te szeretnél létrehozni. Ez viszont egy jól menő környék, az emberek alig várják, hogy nagyobb legyen a választék. Az ára talán egy kicsivel magasabb, de itt a haszon is nagyobb lesz.

Mivel egész életemben itt éltem, jól ismerem a helybélieket. Az a munkám, hogy átfésüljem a területet, megtaláljam a lehető legolcsóbb telkeket a Dovetail Enterprises számára, és elősegítsem az olyan projekteket, mint ez.

A Dovetail általában régi házakat vásárol meg, lebontja őket, és felhőkarcolót vagy luxusingatlant épít a helyükre. Ezúttal Callum lakóparkot akar építeni, miután lebontat egy másik, kissé már lepukkant épületet. Jó ember, már csak ezért is szerettem volna nála dolgozni.

– Értem. – Callum kicsit közelebbről is szemügyre veszi a tervrajzot.

Ahelyett, hogy felkínáltam volna neki az olcsóbb változatot, azt reméltem, meglátja a fantáziát ebben az ajánlatban. Kockázatos, de Callum okos ember, aki nem szalasztja el a jó lehetőségeket.

Itt éltem, mielőtt a férjem elköltöztetett bennünket a külvárosba, amikor még csak a lerobbant környék volt megfizethető számunkra. Emlékszem az első lakásunkra, csak néhány sarokra állt ettől a telektől. Már megszületett a kislányunk. Nagyon le voltunk égve, mert sokkal hamarabb lettünk szülők, mint terveztük, de úgy tettünk, mintha urai lennénk a helyzetnek. Peter még csak társ volt a cégénél, én pedig akkor kezdtem ingatlannal foglalkozni. Fillérekért dolgoztunk, fizettük a diákhitelt, aztán ahogy Ava járni kezdett, Peter ragaszkodott hozzá, hogy elköltözzünk, és még szegényebbek lettünk, mert a ház részleteit is fizetnünk kellett.

Valahányszor Peterre gondolok, összeszorul a szívem. Hiányzik.

Annyira hiányzik, hogy néha alig kapok levegőt.

Az eltelt idő nem enyhítette a bennem dolgozó fájdalmat, amely a torkomat fojtogatja. De remekül megtanultam eltitkolni, mennyire gyötrődöm.

A barátnőim nem fogynak ki a biztatásból, milyen jól tartom magam, mennyire büszkék rám, de ők nincsenek velem éjszakánként, amikor magam alatt vagyok. Amikor Peter parfümjének illata után vágyakozom. Amikor nem tudom abbahagyni, és a párnámba fojtom a zokogást.

Máris könnyes a szemem, ahogy elkalandoznak a gondolataim.

– Danielle! – szólít meg Callum.

– Elnézést – rázom meg a fejemet, hogy elűzzem az emlékeket. – Szerintem hibát követnél el, ha ezt elszalasztanád, Callum, de tényleg.

– Ezt vehetem a szakvéleményednek? – kérdezi.

– Igen.

– Az én helyemben hajlandó lennél plusz félmillió dollárt kifizetni érte?

Ha nekem volna félmillió dollárom, soha nem akarnék megválni tőle, de annak alapján, amit Callum bizonyos projektekért korábban kifizetett, tudom, hogy ez a magas ár sem vágná földhöz.

– Igen.

– Rendben, akkor küldd el az ajánlatot!

Kicsit elcsodálkozom rajta, hogy sikerült meggyőznöm, és nem kell tovább erőlködnöm. Arra készültem, hogy előhozok mindenféle statisztikát, tanulmányokat, és hogy hol spórolhatna más területeken.

– Még ma megcsinálom neked – válaszolom mosolyogva.

– Van még valami, amit meg kell beszélnünk – jegyzi meg Callum, egymáshoz érintve két keze széttárt ujjait.

Callum Huxley félelmet kelt az emberben, még így is, hogy barátok vagyunk. Igazságos, ugyanakkor nem tűri a mellébeszélést, és nap mint nap elcsodálkozom azon, hogyan tudta feleségül venni Nicole-t. Nicole folyton őrültségeket handabandázik, ezzel együtt irigylésre méltóan harmonikus a kapcsolatuk. Peternek és nekem ez soha nem sikerült.

Az igaz, hogy szerettük egymást, de ha nem estem volna teherbe Avával, nem házasodunk össze huszonhárom évesen. Így azonban végre egyenesbe került az életünk. Remekül megvoltunk, boldogabban, mint előtte évekig.

Aztán elrabolták tőlem.

Visszarángatom magam profi üzemmódba.

– Persze, miről van szó?

Callum hátradől a széken.

– Jól érzed magad a Dovetailnél?

– Hogyne, élmény itt dolgozni – mosolygok.

Ez az állás célt adott az életemnek, van értelme minden nap tovább küzdeni, felkelni, lezuhanyozni, enni, vagyis újra élni. Persze a gyerekeim tartották bennem a lelket, de amikor elmentek iskolába…

A kanapén kuporogtam, fagylaltot ettem és rettenetes romantikus filmeket bőgtem végig, amelyek úgy végződtek, hogy a főhős a lemenő nap fényénél ellovagol a messzeségbe.

Így ment ez egy darabig, aztán megjelent Kristin, és addig dumált, amíg össze nem szedtem magam. Felajánlották ezt a pozíciót, mintha valaki emlékeztetett volna rá, hogyan is kell élni.

– Mint tudod, az öcsém, Milo Londonban maradt – mondja Callum nagyot sóhajtva. – Azt reméltem, kihúzza a fejét a seggéből, de… Milo nem hajlandó felnőni. Ezért most keresek valakit a beszerzésért és a logisztikáért felelős elnökhelyettesi posztra.

– Nagyszerű – felelem. – Akarod, hogy segítsek találni valakit?

Callum felkacag.

– Nem, azt akarom, hogy te vállald el.

A hallottaktól leesik az állam.

– Tessék? – Ez megőrült. Alig több mint egy éve vagyok itt. Ráadásul részmunkaidőben. – Callum, ezt nem mondod komolyan.

Callum vigyorog.

– Nagyon is komolyan gondolom. Megvan hozzá a képzettséged, okos vagy, ambiciózus, és minden alkalommal minőségi projekteket szállítasz nekem.

– Nem vagyok itt elég régóta – emlékeztetem.

– Az engem nem érdekel.

Hátradől és figyelmesen néz. Nem tudom, mit mondjak.

– Részmunkaidős vagyok. Gyerekeim vannak, és…

– Teljes munkaidőben kell dolgoznod, de tökéletesen tisztában vagyok a helyzeteddel, Danielle. Teljesen elfogadom, ha időnként otthonról dolgozol majd, de amikor elutazom vagy szabadságon vagyok, be kell szállnod helyettem. Bőséges fizetésemelést és más pazar juttatásokat is kapsz. – Callum átnyújt egy borítékot. – Itt minden részletet megtalálsz. Gondold át!

Átveszem a borítékot, és felállok.

– Gondolkodni fogok rajta – ígérem.

Elindulok haza, hogy teljesítsem a következő feladatomat, mint kudarcot vallott anya, még mielőtt a gyerekek megjönnek a busszal, és a Callummal folytatott beszélgetést a tudatom mélyére száműzöm. A lányomat egy órával Parker előtt engedik ki az iskolából, és ő vigyáz az öccsére, amíg én haza nem érek. Persze nagy előszeretettel hánytorgatja fel, hogy fizetés járna neki, amiért „az én munkámat” végzi. Baromira imádom a tinédzsereket! Ava nevelése akár egy tűzszerész munkája. Az ember megközelíti az időzített bombát, és abban reménykedik, hogy az nem robban fel, mielőtt szét tudná szerelni. Csakhogy én nem vagyok ehhez elég jól kiképezve, és általában már attól bekövetkezik a robbanás, hogy rámosolygok vagy levegőt veszek.

Az út autóval a Dovetailtől nem tart sokáig, és nem is sietek, mert élvezni szeretném egy kicsit a csendet, mielőtt újra bombák hullanának rám. Parkert el kell vinni karatéra, Avát táncórára, és mivel nincs segítségem, ilyenkor már legszívesebben lefeküdnék aludni.

Ahogy behajtok a ház elé, ahol az utóbbi tizenhárom évet töltöttem, felsóhajtok. Sok apró változás kezd megmutatkozni. Az elülső tornác lécei egy kicsit csálén állnak. Peter már megjavította volna. Az ereszcsatornákat ki kellene tisztítani, mert a legutóbbi vihar ágakkal és levelekkel tömítette el őket. Az udvaron több a száraz fűfolt, mint azelőtt bármikor. Mindig elfelejtem meglocsolni azt az átkozott gyepet. Azelőtt ez mindig Peter dolga volt. Bármennyi munkája is volt a cégnél, ügyelt rá, hogy a mi füvük legyen a legzöldebb az utcában.

A bomba időzítője már ketyeg.

Minden egyes megtett lépésemnél ugrik a visszaszámláló.

Három.

Kettő.

Egy.

Istenem, csak ne robbanjon!

– Sziasztok, gyerekek! – mondom, és benyitok a házba.

– Anya! – kiabál Parker, és felém rohan.

A karomba kapom, és puszit nyomok a feje búbjára.

– Szia, édes kis pókemberem! – Megpróbálom letenni, de belém kapaszkodik. – Hű, de nehéz vagy már!

– Növésben vagyok.

– Az biztos!

Parker rám emeli kék szemét, és én hálát adok istennek, amiért őt adta nekem. Peter és én teljesen kikészültünk Ava után. Vissza akartam menni dolgozni, Peter nem sokkal korábban lett üzlettárs a cégnél, jól éltünk. Bejelentkeztem az orvoshoz, hogy megbeszéljem vele a fogamzásgátlást, de mit tesz isten, már terhes voltam.

Rengeteg sírás, mérgelődés és vádaskodás után végül elfogadtuk. És ez lett a legjobb ajándék, amit először nem is akartunk.

– Jelest kaptam a tesztre – nyújtja át büszkén a papírt Parker.

– Ez igen! Szép munka, kishaver!

Parker sugárzik a büszkeségtől. Imádom, hogy ilyen szorgalmasan dolgozik.

– Köszönöm, anya.

– Ava hol van? – kérdezem, mert látom, hogy nincs a nappaliban.

– Kint van hátul. Azt mondta, maradjak itt.

A plafonra nézek, és tudom, hogy bármi derül is ki, csak rossz hír lehet.

– Fejezd be a leckét, mindjárt visszajövök!

Parker bólint.

Keresztülmegyek a házon, és már hallom a hangját a hátsó verandáról. Amikor kiérek, megcsapja az orromat a cigarettafüst szaga.

– Az anyám egy ostoba liba. Nagyon hülye. Ma este kislisszolok, ahogy elalszik – vihog a telefonba Ava.

Majd meglátjuk, ki a hülye. Kikapom a kezéből a telefont, és a fülemhez szorítom.

– Ava nem találkozik veled ma este, mert a hülye anyja rajtakapta, de ne aggódj! Egy hónap múlva, ha már nem lesz büntetésben… – Lesújtó pillantást vetek rá. – Akkor majd beszámol róla, milyen hülye picsa az anyja!

– Anya! – visítja Ava.

Kikapom a kezéből a cigarettát, és a földre hajítom.

– Meg se szólalj, Ava! Egyetlen árva szót se szólj hozzám! Mostantól nincs telefonod! Elmész az iskolába, táncolni, aztán haza. Ennyi!

– Gyűlöllek!

– Szuper, ezek szerint jól végzem a munkámat!

– Bárcsak téged lőttek volna le, és ne a papát!

És a bomba felrobbant…

Második fejezet

Danielle

– Cigarettázott a kis bestia! – járkálok fel-alá, Nicole pedig próbál megnyugtatni.

– És akkor mi van? Mi ennél sokkal nagyobb disznóságokat is csináltunk, nem emlékszel?

Rámeredek.

– Az más volt!

Nem is tudom, miért vagyok itt. Nicole-nál semmiféle együttérzésre nem számíthatok az ilyen ügyekben. Ő volt az a seggfej, aki miatt annyiszor kaptam büntetést, hogy össze se tudom számolni. Ez a némber rávett minket, hogy végrehajtsuk, ha valami eszement ötlete támadt, mert bűntársakra volt szüksége az ökörségeihez. És én, Heather és Kristin voltunk olyan idióták, hogy követtük a mi javíthatatlan bandavezérünket.

Hirtelen megvilágosodom. Egy Nicole-t hoztam a világra!

Hogy én milyen szerencsétlen vagyok!

– Miért lett volna más? Téged kaptak cigizésen kint a templom parkolójában tíz perccel a gyónás előtt – emlékeztet Nicole.

– Mert te rávettél!

Nicole felkacag.

– Igen, de akkor sem kellett volna rágyújtanod.

– Új barátokra van szükségem!

Nicole vállat von, és feláll az íróasztalától.

– Figyelj, az a lány sok mindenen ment keresztül. Ha az ember elveszíti az apját, az az ő korában nagy megrázkódtatás.

Hátravetett fejjel felnyögök.

– Tudom, de iszik, dohányzik, azt mondja, hogy gyűlöl, és csak a jóisten tudja, nem szexel-e már. – Ez rémülettel tölt el. Erre nem is gondoltam, és már látom is magam anyaként a Várandós tinik című valóságshow-ban. Az lenne csak a hab a befuccsolt életem tortáján!

– Ó, biztosan lefektették már! – vigyorog Nicole.

– A francba! – A kezembe temetem az arcomat.

– Ugyan már! – hahotázik Nicole. – Csak vicceltem… talán. De figyelj, akárhogy is, Ava okos lány. Elbeszélgetek vele, ha akarod.

Felkapom a fejemet, szemem összeszűkül, mert tudom, Nicole nemhogy lebeszélné, de még bátorítaná is.

– Nem!

– Nem fogok rontani a helyzeten – védekezik. – Már abszolút felelősségtudó vagyok meg minden. Csak hadd beszéljek azzal a mihaszna keresztlányommal, hogy lerendezhessem! Majd jól ráijesztek.

Ez aztán már mindennek a teteje!

– És mi az ördögtől javultál meg hirtelen?

Nicole felsóhajt, és hatalmas mahagóni íróasztalának dől.

– Nem tudom. Azt hiszem, a te érdemed, meg Kristiné és Heatheré. Vagy talán a szüleidé? Nem akartam csalódást okozni nekik. Az én anyámnak csalódást okozni viszont egyenesen élvezet volt a számomra.

Elmosolyodom, ahogy eszembe jut. Volt idő, amikor azt hittem, Nicole meghibbant, de legtöbbször szórakoztató volt látni, ahogy Esther dühbe gurult. Nicole minden létező módon provokálta szegény nőt, és Ava nyilvánvalóan pont ugyanilyen.

– Ava is határozottan ugyanezen az úton jár. Én megértem, hogy dühös, amiért az apját megölték, én is az vagyok, de azt nem érdemlem meg, hogy a személyes bokszzsákja legyek. Minden tőlem telhetőt megteszek érte.

Nicole megfogja a karomat.

– Te mindent jól csinálsz. A kamaszok viszont seggfejek. Ava az egész világra haragszik. Szerette az apját, és Peter éppen haragudott rá aznap, amikor lelőtték. Gondold el, Danni, mennyire nyomaszthatja ez Avát.

– Peter szerette. És ezt Ava is tudja.

– Igazán? Már nem kérdezheti meg tőle. Biztos vagyok benne, hogy valamennyire felfogja, de dühös, és te maradtál az egyetlen ember, akinek tulajdonképpen kötelessége szeretni, akármilyen szemtelen kis béka is.

– Szigorú lennék? – kérdezem viccelődve.

Nincs az a hiszti, ami felülírná a lányom iránt érzett imádatomat. Csak ne tenné olyan nehézzé, hogy szeretni tudjam.

Nicole vállat von.

– Az én morális iránytűm réges-rég tönkrement. Ha a fiam felnőve az én utamat fogja járni, annak adom, aki a legtöbbet ajánlja érte.

Nicole egy idióta. Hülyeségeket beszél összevissza, de hatalmas szíve van. Jobban szereti a körülötte élőket, mint azt bármelyikünk megérdemelné. Beállítottam hozzá az irodába, és ő lemondott egy ügyfelet, mert én kiborultam. Az ügyfél történetesen a férje, de akkor is.

– Az én tinédzser kölykömet ingyen is vihetik – jegyzem meg félig tréfásan.

– A te kölyköd elfuserált. Ha azt akarod, hogy valaki elvigye az árut, jobban kell ügyelned a marketingre.

– Idióta!

– Ahogy gondolod. – Nicole félrebillenti a fejét. – De még ma beszélek vele. Talán elviszem vacsorázni, megpofozgatom kicsit, mert énrám nem hívják ki a gyermekvédelmet, és egy új, példásan viselkedő gyereket hozok neked vissza.

Bárcsak így működne!

– Értékelem a próbálkozást – mondom, aztán kinézek az ablakon.

Soha semmi, amit mondtunk, nem befolyásolta Nicole-t, úgyhogy nem hiszem, hogy képes lesz bármiről is lebeszélni Avát. Ugyanakkor soha senki nem tud ellenállni Nicole-nak, így talán mégis van némi reményem.

– Nézd, nem ígérhetek semmit, de megértem Ava mostani lelkiállapotát.

Találkozik a tekintetünk.

– Hogy zaklatott?

Nicole bólint.

– Amikor az apám lelépett, dühös voltam. Gyűlöltem őt is, az anyámat is, meg a nőt is, aki elvette őt az anyámtól. Attól, hogy egyáltalán nem törődött velem, egyszeriben teljesen hülyén viselkedtem. Ava is elvesztette az apját, és ezt nem tudja megemészteni.

Mindent megpróbáltam, hogy a közelébe tudjak férkőzni, és Nicole tudja ezt. Pszichológushoz is elvittem, programokat csináltam csak kettőnknek. A szüleim is próbálkoztak, de jottányit sem jutottunk előbbre nála.

A terapeutánál csak ült, és nem volt hajlandó megszólalni. Megkaptam a kétszáz dolláros számlát úgy, hogy egyetlen szót sem sikerült kihúzni belőle.

– Tanácstalan vagyok. Úgy érzem, mind a kettőjüket elvesztettem azon a napon, amikor Petert megölték.

Nicole megfogja a kezemet.

– Beszélek vele.

Megszorítom a kezét.

– Köszönöm.

– Egyébként Heather is jó lenne. Az ő szüleit is megölték, és ő talán jobban szót tudna érteni Avával.

Bólintok.

– Heathernek is nehéz volt. Rengeteg veszteség érte. Utálnám megkérni, hogy az én gondjaimmal is foglalkozzon.

– Te hülye vagy!

– Hékás! – tiltakozom.

– Tényleg. Azt hiszed, Heathert érdekli? Segíteni akar neked, Danni. Minden barátodat eltaszítottad magadtól az utóbbi tizennyolc hónapban. Kristin alig beszél veled, Heather felhív, de nem veszed fel, velem is csak azért beszélsz, mert engem nem érdekelnek a tüskéid. Velem is próbálkoztál, de én nem hagyom. Nem vagyok olyan kedves, mint ők, és nem hagylak érvényesülni. Tudom, hogy csak azért vagy ilyen kiállhatatlan, mert el akarsz rejtőzni a világ elől.

Felpattanok, harcra készen.

– Baszódj meg!

– Kösz, de inkább nem, férjes asszony vagyok.

Minden dühöm elszáll, ahogy Nicole mosolyogva áll, és kitör belőlem a kacagás.

– Te jó ég, néha annyira gyűlöllek!

– Nem akarlak megbántani. Ezt ugye tudod?

A barátnőmre nézek és bólintok.

– Tudom.

Nicole közelebb lép.

– El sem tudom képzelni, min mentél keresztül. Én egy hétre veszítettem el Callumot, és azt hittem, nem bírom ki. Tudni, hogy soha többé nem látom, teljesen tönkretenne. Úgyhogy nem fogok itt állni, és prédikálni neked, mint egy seggfej, hogy hogyan élj, de azt megkérdezem, élsz-e egyáltalán.

Erre nem kell válaszolnom. Felkelek, tevékenykedem, túlélek, de dühös vagyok. Dühös vagyok arra a szarházira, aki elrabolta a férjemet. Megőrjít, hogy nincsenek válaszok, mert az igazságszolgáltatás, amelynek Peter is a része volt, továbbra is cserbenhagy. Mélységesen felháborít, hogy mi vagyunk azok, akik szenvednek emiatt.

Elvesztettem a férjemet. A gyerekeim elvesztették az apjukat.

Megváltozott az egész életünk valaki miatt.

Valaki miatt, akit még mindig nem állítottak bíróság elé azért, amit tett.

Ha ez élet, akkor nem, nem élek.

– Próbálkozom, amennyire tudok – mondom.

– Callum azt mondja, felajánlotta neked az öccse korábbi pozícióját – vált témát Nicole.

Figyeli az arcomat, én meg csak bámulok rá. Tudom, azt fogja mondani, hogy fogadjam el. Hogy Parker már elég nagy ahhoz, hogy az anyja megint teljes munkaidőben dolgozhasson, és igaza van. Nem Parker vagy Ava itt a gond, hanem hogy nem tudom, elég stabil vagyok-e már érzelmileg a munkához.

Nicole szája a következő pillanatban lassan mosolyra húzódik, és a szemét forgatja.

– Ne nézz így rám! – figyelmeztetem.

– Hogyan?

– Így.

Nicole vállat von.

– Jól sejtem, hogy kitaláltál valami hülye ürügyet, miért utasítod el az ajánlatát?

Nicole tudja, hogy korábban ambiciózus voltam. Egész birodalmat építettem, amikor Ava még pelenkás volt. Eladtam egy csomó lakást, mindenhol ismerősökre tettem szert, és saját ingatlanügynökséget akartam indítani, ahogy Ava elkezd iskolába járni. Ehelyett Peter könyörgött, hogy lassítsak, mert úgy volt, hogy nemsokára partner lesz. Egyre több ügyet kapott, ami azt jelentette, hogy kevesebbet volt otthon. Működhetett volna, de Ava csecsemőkorában súlyosan megbetegedett, többször volt kórházban. Ami azt jelentette, hogy valakinek a gondját kellett viselnie. Más szóval nekem.

Most gondoskodnom kell Aváról, Parkerről, saját magamról, és még karrierem sincs.

– Igazából nem.

– Mit nem?

– Nem döntöttem úgy, hogy elutasítom – közlöm, és én is nekidőlök az íróasztalnak.

Nicole mosolyog.

– Tényleg?

– Arra gondoltam, hogy az élet minden más területén szívok, lehetne valami, amiben én is villoghatok. Ráadásul Ava nemsokára egyetemre megy, már amennyiben nem csinálják fel vagy nem kerül börtönbe – sóhajtok. – Az életbiztosítási pénz vagy arra fog elmenni, vagy egy autóra. Észszerű lenne, ha jobb állásba kerülnék.

Nicole felemeli, majd lassan lehajtja a fejét.

– Ez tetszik. Le mertem volna fogadni egy havi furulyázásban, hogy nem vállalod el.

– Ezt nem kellet volna mondanod.

– Rendben, elfogadom, hogy vesztettem, lefurulyázom otthon.

– Ezt tényleg nem akarom hallani!

Nicole felkacag.

– Callum szereti, amikor…

– Elég! – rácsapok a karjára. – Callum a főnököm, és nincs szükségem rá, hogy elképzeljelek téged meg őt, amikor meg kell győznöm valamiről egy értekezleten.

– Mindegy, nagyon örülök! – Nicole oldalba bök.

– Köszönöm. – Egy percig csak ülünk és elgondolkodunk, mennyire különböző az életünk. Nicole férjezett, van egy gyereke, és mintha csak helyet cseréltünk volna: én férjnél voltam, gyerekeim lettek, boldog voltam, most meg egyedül vagyok, és próbálom megtalálni a helyemet a világban. – Rendben van. Most mindjárt bemegyek az irodába, és megmondom a férjednek.

Nicole puszit nyom az arcomra, és feláll.

– Mutasd meg, mit tudsz, én meg ma este helyrepofozom a lányodat.

Remélem, hogy a helyes irányba adja meg neki a kezdőrúgást.