Keresd a szerző ajándék novelláit:

https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Meghasadt valóság, 2018

Nyomodban, 2019

Kettőnk titka (Függőség I.), 2019

Kettőnk bűne (Függőség II.), 2020

Copyright © Ludányi Bettina

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN: 978-615-6067-33-3

A történet Spanyolországban,
Barcelona városában játszódik.

A regényben megjelenő szereplők és
a cselekmény az író fantáziájának szüleménye.

Köszönöm, hogy kitartottál mellettem.

I. RÉSZ

„Ha mindent hátrahagyva elindulok,
az bátorság, vagy csak menekülés?”

FABIO VOLO

PROLÓGUS

Felriadok. Felülök az ágyban és az órára nézek.{1} Hajnali 02:54. Megdörzsölöm az arcomat a tenyeremmel, és visszahanyatlok a párnára. Vajon mi ébreszthetett fel? Próbálok visszaemlékezni az álomra. Először csak az érzés szökik vissza. Szabad voltam. Megkönnyebbültem. Régen nem éreztem már ezt a valóságban.

Volt valami, ami végig a fejemben járt. Mi is volt, mi is volt… Á, már megvan!

Mennem kell…!

Tíz betű, két szó, egy gondolat csupán, mégis képes volt felriasztani. Már az álomra is emlékszem. A reptéren álltam és az induló járatokat figyeltem. Fogalmam sem volt, hová tartok, csak azt tudtam, hogy nincs maradásom. Milyen jó lenne…

Tíz betű, két szó, egy gondolat.

Apróságnak tűnik, nem igaz? Mégis képes sorsokat eltéríteni a megszokott pályájukról, felébreszteni a rég halott szíveket, és a remény virágát fakasztani ott is, ahol nincs más, csak por és hamu.

Mennem kell.

A vágy a fülemben dobol. Talán tényleg ezt kellene tennem. Annyi szörnyűség történt, olyan sok volt az utóbbi egy év… Bella! Menned kell! Felülök újra és körbepillantok a félhomályban. A hold ezüstös fénye beszökik a szobába, és végigtáncol az ismerős bútorokon. A fényképeken a falon, az íróasztalomon, amelyen ott fekszik a laptopom és a haldokló virágon a sarokban. Sokáig próbáltam életben tartani, de pont olyan halott, mint amilyennek én érzem magamat.

Gondterhelt sóhaj hagyja el a számat. Mi lesz, ha úgy élem tovább az életemet, ahogy eddig tettem? Mi lesz belőlem egy év múlva? Vagy két év múlva? Mennyire fog kifacsarni az a sok szörnyűség, amellyel a munkám során nap mint nap találkozom?

Régen tenni akartam, ma már csak menekülnék. Futnék, ameddig a lábam bírja. El, messzire. Megint az órára pillantok. 03:01. Újra arra a két szóra gondolok, amely egy pillanatra felébresztette bennem a reményt. Bár csak egyetlen pillanatra, de mégis…

Tíz betű, két szó, egy gondolat.

Holnaptól minden más lesz? Ez az a pont, ahol megváltozik az életem? Hajnali 03:03-kor hozok először döntést önmagamért? Fejbe vág a valóság. Döntést önmagamért. Nem is tudom, mikor tettem meg utoljára valamit azért a nőért, aki visszanéz rám a tükörből. Neki kellene a legfontosabbnak lennie, mégsem törődtem vele már jó ideje. Most azonban megteszem.

Hajnali 03:06-kor kipattanok az ágyból, és kiveszem a bőröndömet a szekrényből…

BELLA

Elsuhanó fák, házak, utak és földek.{2} Minden egyetlen csíkká mosódik össze a sebesség miatt. Nekitámasztom a fejemet az ablaknak, csak bambulok kifelé. Nem gondolkodom. A zene dübörög a fülemben, mint mindig. Így kizárhatom az embereket és elhatárolódhatok a külvilágtól. Megpihenhetek. Azzal sem foglalkozom, hogy a zsebtolvajok úgy sétafikálnak az ülések között, mintha övék lenne a világ. Úgy nézegetik az utasokat, mintha a húspiacon lennének. Azt beszélik, olyannyira népszerű itt ez a szakma, hogy sikerült tökélyre fejleszteniük a tevékenységüket. Vagyis olyan gyorsan végigtapogatnak és lenyúlnak, hogy észre sem veszed.

Elkapom a mellettem elhaladó tolvaj pillantását. Állom a tekintetét. Nem rémiszt meg. Nem félek tőle. Annyi mindenen mentem keresztül az utóbbi egy évben, hogy már kevés dolog riaszt meg. Talán ezért érzem most magamat annyira üresnek. Mintha egy porhüvely lennék csupán, egy lélektelen test. És ez veszélyes. Nem akarok így élni tovább…

A tolvaj arcán önelégült mosoly villan fel. Még egyszer végigmér, majd elsétál mellettem. Talán keres egy magányosan álldogáló nőt a vonat túlsó végében, aki sokkal könnyebb célpont, mint én vagyok. Amatőr kishalak. Semmik vagytok a hegyes fogú cápákhoz képest.

Újra kibámulok az ablakon, és visszatér a figyelmem a szabálytalan dallamokra. A gondolataim erőlködnek, hogy áttörjék a falat, amelyet az elmémben állítottam ellenük. Nem tudom, mennyi időbe telik nekik, de egyelőre nincs esélyük. Nem hagyom nekik. Most jó így. Csak lenni akarok. Figyelni a környéket. Hallgatni a zenét. Érezni az üveg forróságát az arcomon. Hagyni, hogy a nap végigtáncoljon a bőrömön.

Ettől egy kicsit jobb. Még egy apró mosolyt is megengedek magamnak. Az egész életem a hajtásról és a munkáról szólt, mert elhivatott voltam. Fiatal korom ellenére is határozott, céltudatos, viszont sokszor idegesítően önfejű. Még most is az vagyok. Csak már elegem van belőle. A saját személyiségem nehezedett rám mázsás súlyként. Túl sok lettem magamnak. Túl sok lett az életvitelem is.

Amikor egyetlen bőrönddel kiléptem eddigi otthonom ajtaján, majd felszálltam a repülőre, a súly egy része legördült a mellkasomról. A repülőn ülve figyeltem a kicsire zsugorodott földeket, a francia tengerpartot, ahogy elhaladtunk fölötte, a hegyeket és az utakat. Szeretek repülni. Az izgalom, ami egy másik ország repterén fogad, mindig olyan pezsdítő. Felszállsz a gépre otthon, aztán pár óra múlva már a közelébe sem vagy annak az életnek, amit magad mögött hagytál. Én pont erre vágytam; elmenekülni az elől, aki voltam, és rálelni arra a személyre, aki lenni akarok.

Az R2 Nord Renfe vonat fékezni kezd. Hamarosan megérkezünk. Az állomás ismerős neve ott virít a kijelzőkön: Passeig de Grácia. Barcelona központja. A jól ismert pezsgés, a pattogó szavak és a varázslat csupán egy karnyújtásnyira van tőlem. Nem véletlenül esett erre a helyre a választásom. Mikor először jártam a városban, a szüleimmel és néhány rokonnal érkeztem. Már akkor nagyon magával ragadtak az utcák, az impulzusok és az érzés, ami átvette a testem fölött az uralmat: vegyes izgalommal keveredő öröm és felszabadultság. Emiatt jöttem vissza ebbe a tengerparti paradicsomba. Vágytam arra az érzésre.

Lassan felsétálok az aluljáróból, és a bőröndömet magam után húzva elindulok a fák árnyékába burkolózó nyüzsgő utcán a La Rambla felé. Az égig érő fákkal és árusokkal szegélyezett út egészen a kikötőig visz le, onnan pedig már könnyű eltalálni a partig. Noha ez legalább egy másfél órás sétát jelent, nem szeretnék metróra szállni. Magamba akarom szívni a város látványát, az épületekből áradó nosztalgikus érzést. Töltődni akarok. Együtt ringatózni az emberek áradatával.

Veszek egy mély levegőt, az orromban érzem a várost: a tenger kellemes aromáját, amelyet felém fúj a szél, a churros isteni illatát és az enyhe virágillatot, amely a virágosbódéknak köszönhetően öleli körül a La Ramblát. Ahogy egyre beljebb merészkedek a tömegben, úgy hat rám egyre erősebben Barcelona pezsgése is. Végigbizsereg a bőrömön, szikrát pattint szürke lelkemben.

Mire a tengerpartra érek, már fáj a talpam a sok sétától. A víz mellett lehuppanok a homokba. Az egész délutánomat azzal akarom tölteni, hogy bámulom a tenger felszínén megcsillanó napsugarakat. Leveszem a szandálomat, belefúrom a lábfejemet a homokba, és átkarolom a térdemet. Behunyom a szememet és csak hallgatom a hullámok játékát. Béke. Ez az első szó, amely eszembe jut. Olyan rég volt benne részem, hogy ismeretlenül cseng a fejemben. Mint egy idegen szó. Nem is tudom, hogyan élhettem eddig nélküle…

Arra ébredek, hogy egy kutya fut el mellettem csaholva. A nap kíméletlenül süt bele a szemembe, a fogaim között homok ropog. Megannyi apró szemcse tapadt az arcomra az éjjel. Felülök. Lassan lesöpröm az arcomat, a hajamat, majd belebújok a pulóverbe, ami éjszaka takaróként szolgált. Észre sem vettem, mennyire ki vagyok merülve, amíg el nem nyomott az álom.

Ásítva kinyújtózom. Felállok. Lesöpröm magamról a homokot, majd a tengernél megmosom az arcomat. Megtörölközöm a pulóverem aljával. Távolról kutyaugatást hoz felém a kora reggeli szellő. Megpillantom a kutyát, ami lassan már csak egy apró pont lesz a messzeségben. Tőle eltekintve a part teljesen kihalt. A gyomrom hangos korgással jelzi, hogy ideje enni valamit, hiszen a vacsorát is kihagytam. Megszokhatta volna már. Többször előfordult, hogy órákon keresztül nem jutottam kajához. Sőt, néha arra eszméletem esténként, hogy egész nap nem ettem semmit a kávén és a müzlin kívül. Többek között ez volt az oka, hogy vasággyal együtt voltam ötven kiló.

Mindegy. A part mellett biztosan találok egy olyan helyet, ahol megreggelizhetek. Megemelem súlyos bőröndömet, és a part mentén húzódó sétány felé cipelem. Kimerülve teszem le a betonra. Megtörlöm a homlokomat és veszek néhány mély levegőt. Újra megemelem a bőröndöt és felcipelem a lépcsőn, ami a főútra vezet.

Az autók zaja felveri az part idilli csendjét. Körbejáratom a szemem az épületeken, de egyelőre egy nyitott kávézót sem látok. Nem baj. Sétálok egyet, közben felhívom anyát. Az első csörgés után jut eszemben, hogy otthon most éjfél lehet, de ő azonnal felkapja a telefont. El tudom képzelni, hogy mióta eljöttem otthonról, ki sem szakad a készülék a kezéből.

– Már rég hívnod kellett volna! – korhol le köszönés nélkül fáradt hangon, mintha még mindig tízéves lennék. Pedig azóta már eltelt tizenhét év.

A bajszom alatt morogva kérek elnézést, majd megosztok vele néhány apró hazugságot. Igen, találtam szállást. Igen, minden rendben. Igen, jól érzem magam. Pont ezt teszi ő is: igen, jól vannak, holott tudom, hogy betegre aggódják magukat miattam. Csevegünk még a barcelonai és az otthoni időjárásról, majd úgy intézem, hogy a beszélgetésünk minél hamarabb véget érjen.

– Hiányzol, Bella – mondja anya elfúló hangon. – Vigyázz magadra, és legalább írj!

– Írni fogok.

Gyorsan elköszönök tőle, és bontom a vonalat. Belecsúsztatom a telefonomat a zsebembe, majd megállok egy pillanatra. Hálátlan gyereknek érzem magamat. Sosem voltam jó kislány. Akaratomtól függetlenül kerültem bajba már gyerekként is. Erre mondják azt: rosszkor volt rossz helyen. Aztán jött az egyetem, a bűnügyi újságírás, és az életem fenekestül felfordult. Élveztem minden egyes pillanatát. Akkor még. A szüleim azonban kevésbé.

Veszek egy mély levegőt, és folytatom az utamat. Bármennyire aggódnak is, nem fogok hazamenni. Nem akarok. Úgy érzem, hogy most itt kell lennem… Tudom, hülyeségnek hangzik, de ez van. Nem tartozom senkinek elszámolással a döntéseimet illetően. Ide húzott a szívem. Ideutaztam. Itt fogok maradni.

Velem szemben a zebránál zöldre vált a lámpa. Megszaporázom a lépteimet, hogy még elérjem. Kezdek egyre jobban éhes lenni. A lámpa azonban néhány másodpercen belül villogni kezd. Ez most komoly? Ennyi idő alatt senki nem ér át. Szaladni kezdek, mögöttem a bőröndöm hangosan zörögve követ. Már csak egy méter választ el a zebrától, amikor a bőröndöm kereke megakad egy járdahibában, visszaránt, én pedig nekimegyek valakinek, aki épp akkor akart elkocogni mellettem. Hátratántorodok, megbotlom a járdaszegélyben, aztán szépen elvágódok. A bal kezemmel tompítom az esést, ami nem a legbölcsebb döntés tőlem. Egyszer pont így sikerült eltörnöm a csuklómat még általános iskolában. Úgy tűnik, vannak hibák, amelyekből képtelenség tanulni. Amint a kezem a földre ér, azonnal meg is bánok minden döntést, amit az utóbbi néhány másodpercben hoztam.

ERIC

Gyűlölöm az apámat. Mégis hogy a francba hozhat ilyen meggondolatlan döntéseket? Veszélybe sodorja az egész családot! Nem mintha a bátyám vagy magam miatt aggódnék. Az nem számít, hogy velünk mi lesz. Sosem számított. De az anyám és a húgom… Ökölbe szorítom a kezem, összepréselem a szám és gyorsabb tempóra kapcsolok. Miután egész éjjel álmatlanul forgolódtam, muszáj volt futással kezdenem a napot. Azt hittem, így kiadhatom magamból a felgyülemlett feszültséget, a dühöm mégsem lankad. Az után mondjuk, ami tegnap este történt, nem is csodálom.

– Ez a vállalkozás már majdnem egy évszázada a mi családunk kezében van. A nagyapád sziklaszilárd birodalmat épített fel – magyarázta az öreg, mintha érdekelne. – Én továbbvittem a családunk hírnevét, mert ez a férfiak feladata. De te – úgy nézett rám, mintha egy utolsó senki lennék, és nem a tulajdon fia –, te szégyent hozol rám – mutatott felém megvetéssel a szemében. – Még szerencse, hogy a bátyádra lehet számítani – morogta tovább, mire az arcába röhögtem.

Persze a felszín alatt majdnem felrobbantam a dühtől, de hülye lettem volna ezt a tudtára adni. Gyerekként meg tudott félemlíteni, azóta azonban felnőttem. Már nincs rám hatással. Nem érdekel, mivel fenyegetőzik. Egy év múlva harmincéves leszek. Rég nincs joga megmondani, mit tehetek meg és mit nem.

A vigyorom láttán kitért a béketűrésből, és üvöltözni kezdett. Hátat fordítottam neki, és magam mögött hagytam a családi házat. Nem véletlenül éltem külön már húszéves korom óta. Anyámat és a húgomat is csak akkor látogattam meg, ha ő nem volt otthon. Most viszont jól megszoptam… korábban jött haza, mint vártam. Aztán kezdetét vette a lebaszás, mint mindig. Észre sem veszi, hogy mennyire nem érdekel az ostoba birodalma? Hogy felőlem papolhat róla napestig? Sőt az is hidegen hagy, hogy a bátyámat isteníti, míg engem a család szégyenének tekint. Szerintem viszont ő a szégyen. Az én szememben megbukott apaként, és ezt sosem fogom megbocsátani neki.

Végigszaladok a part mentén a főúthoz vezető lépcsőig. Már rohadtul unom a homokot, úgyhogy inkább a városban folytatom a futást. Ilyenkor még kevesen vannak az utcákon, ezért nem fognak zavarni sem a turisták, sem a helyiek. A nap azonban még a korai óra ellenére is úgy tűz, mintha pokollá akarná változtatni a földet. Mintha az ördög seggében főnénk. Érzem, ahogy folyik a homlokomon a víz, úgyhogy dühösen letörlöm. Hiába minden erőfeszítés, a gondolataim mindig ugyanoda térnek vissza: gyűlölöm az apámat! Túl együgyű, túl meggondolatlan, és úgy hajszolja a pénzt, mintha rászorulnánk. Na meg a képmutató szentbeszédei a családról. Hányni tudnék tőle!

– Cserben hagyod a családodat, Eric! – üvöltött utánam, miután zsebre dugott kézzel, látszólag nyugodt léptekkel kisétáltam az ajtón.

Még hogy én…

– A szentségit! – bukik ki a számon a káromkodás. Néhány másodpercre összeszorítom a szememet, mert legszívesebben újra beleütnék valamibe. A bőröm alatt bizsereg a gyűlölet és az évek során visszafojtott dühkitöréseim. Annyira elvakítanak az érzéseim – leginkább a harag –, hogy túl későn veszem észre a lányt a bőrönddel. Simán el tudtam volna futni mellette, ám hirtelen megtorpant előttem, mert a bőröndje kereke beleakadt egy járdahibába, és összeütköztünk. Én megtartom az egyensúlyomat, ő azonban a földre huppan. Ráadásul elég szerencsétlenül. Már majdnem rámordulok, hogy milyen ügyetlen, és csak magának köszönheti, hogy most a porban ül, de hirtelen felszisszen. Csuklóját a mellkasához kapja, szemeit összeszorítja. Mormog valamit az orra alatt, de egyáltalán nem értem. Úgy ül ott a földön, mint egy összetört gyermek, és sajnos az én szívem sincs teljesen kőből. Pedig néha jobb lenne…

– Jól vagy? – kérdezem, mire nem reagál.

Óvatosan kinyitja a szemét, és végignéz a kezén. Finoman megmozgatja, végigtapogatja. Néhány másodperc múlva egy könnyed sóhaj hagyja el a száját, még a vállait is leengedi, ahogy meglátja, hogy nem történt semmi komoly baj. Legalábbis első ránézésre.

Leguggolok mellé, és újra megkérdezem, hogy van. Rám emeli hatalmas zöld szemét, amelyben még ott ül az ijedtség. És az arca… Gyönyörű. A haja hosszú, az ajkai teltek, a vonásai pedig olyan jellegzetesek, hogy azonnal belém villan: láttam már valahol. Kezet nyújtok, hogy felsegítsem, mire a tekintete megváltozik. Fellobban benne a dac és az ellenállás.

– Minden rendben – motyogja angolul, közben próbál felkelni a segítségem nélkül. Turista, hát persze! A fejemet ingatva állok fel mellőle, és már teszek is hátra egy lépést, hogy otthagyom a fenébe, ám a lábaim nem engedelmeskednek. Fájdalmas nézni, ahogy kínlódik, úgyhogy az ép karja felé nyúlok, és óvatosan talpra segítem. Persze megpróbál ellenkezni, ami rögtön felcsiholja bennem a haragot.

– Talán megköszönhetnéd – váltok én is angolra. Még jó, hogy apám gyerekként belém verte a nyelvtanulást a nemzetközi kapcsolatok miatt. Milyen szerencsés vagyok, mondhatom! Akkor még azt hitte, nagyobb részt vállalok majd az üzletben, mint az a néhány kis munka, amire a bátyám kényszerít rá. – Nem kötelességem segíteni – hadarom magamból kikelve, mire feltűnik, hogy nem is figyel rám. Egyre csak a karját bámulja, ami már enyhén lila. Bár el nem tört, valószínűleg zúzódott.

– A francba, ez rohadtul fáj! – csattan fel, majd beharapja a száját.

Akaratlanul is elmosolyodom a káromkodás hallatán.

– Hadd nézzem! – lépek közelebb és felé nyúlok. Ahelyett, hogy elfogadná a segítségemet, elkapja a kezét, és haragosan rám mered – megint. Ahogy belenézek abba a rikítóan zöld, szikrákat szóró szempárba, azonnal bevillan: ő az! Biztosan ő az! Az amerikai újságíró, akinek nem elég nagy a kontinens, és minden létező dologba beleüti az orrát az óceánon túl, vagyis Európában is. Már csak ez hiányzott, a rohadt életbe! Nem értem, miért kell az amerikaiaknak mindenhol ott lenniük. Nemhogy a saját szarjaikkal foglalkoznának!

– Még mit nem! – mondja határozottan. – Már így is eleget tettél – biccent a keze felé.

Nekem sem kell több. Mégis mit képzel ez magáról? Összefonom a karomat a mellkasom előtt, és rámordulok.

– Te ökleltél fel engem, kislány, szóval ne nekem tegyél szemrehányást!

Hitetlenkedve horkant egyet, majd a bőröndjéért nyúl. A szeméből egy pillanatra sem tűnik el a bosszúság. Veszek egy mély levegőt, és a szememet forgatva megint elkapom a még ép kezét, mielőtt elsétálhatna mellettem. Magam sem tudom, miért foglalkozom vele.

– Ezt meg kell nézetni – mondom.

Fújtatva veszi a levegőt, szinte tapintható az indulata. Bár nem értem, miért van így felháborodva, hiszen az egész balesetet csakis magának köszönheti.

– Hagyj békén! – közli, kirántja a karját a kezemből, majd hátat fordít és elsétál.

Elgondolkodva nézek utána, közben azon morfondírozom, mi lehet a neve. Na meg persze, hogy mi a fenét keres itt. Megérintem az államat a nagyujjammal, és rosszallóan meredek magam elé. Ha ez a csaj itt van, az biztosan nem jelent jót. Ahol ő feltűnik, ott valaki lebukik.

– Utána kell járnom ennek – motyogom magam elé, és már futásnak is eredek. A hajtás előhozza belőlem az emléket, amiért kijöttem ma reggel, és már nem is értem, miért voltam olyan dühös. Az apám egy idióta, ez tény, a szavai pedig nem jelentenek nekem semmit. Ráadásul, sokkal fontosabb dolgom is van annál, hogy rá fecséreljem az időmet. Ki kell derítenem, miért jött ide ez a csaj, még mielőtt bajt kavar.

A lakásba érve ledobom magamról az átizzadt trikómat, és rögtön leülök a kanapéra. Míg tölt a laptop, ránézek a telefonomra. Látom, hogy a bátyám többször is keresett, de nem foglalkozom vele. Van azonban még egy nem fogadott hívás, ami halvány mosolyt csal az arcomra. Azonnal tárcsázom a számot, és a fülemhez emelem a készüléket.

– Azt hittem, vissza sem fogsz hívni – szól bele mogorván a húgom.

A hangja hallatán még szélesebb lesz a vigyorom. A goromba stílus ellenére tudom, hogy valójában örül.

– Ugyan, Lucia, ne játszd meg magad! – nevetek fel. – Tudom, hogy aggódtál értem.

Ha apa és én egymásnak esünk, az anyát és a húgomat is mindig megviseli. Utálják, hogy ennyire széthúz a család, de nem tudnak mit tenni. Apa túl büszke, ami rólam is elmondható. Anya mindig azt mondja, hogy azért nem jövünk ki jól, mert túlságosan hasonlítunk egymásra. Ezzel persze mindig belém hozza az indulatot.

– Hogy te mekkora egy…

– Jól gondold meg, mit mondasz! – húzom tovább az agyát. – Egy hölgynek nem hagyhatja el akármi a száját.

Ahogy néhány éve kamaszodni kezdett, nála is felütötte fejét a Fuentez-vér. Kedves arca és lágy vonásai ellenére olyan heves és hangos tud lenni, akárcsak a családunk többi tagja.

– Te és apa is idióták vagytok – fújtat.

Legszívesebben megmondanám neki, hogy csak apa az idióta, de ő nem tudja, mi zajlik a háttérben. Még anyám sem nagyon, bár ő nem ostoba. Biztosan sejti, mi megy körülötte, noha sosem hozta szóba sem az apámnak, sem senki másnak. Olyan nő, aki még a régi értékeket képviseli, és nem szól bele a férfiak dolgába.

Apám mindig fontosnak tartotta, hogy a nőket ne keverje bele ebbe az egészbe. Anyát és Luciát is megfigyelik és követik apám emberei, gyakorlatilag a nap minden percében. Vigyáznak rájuk és őrzik őket. Erre is azt mondtam az apámnak, hogy ha valaki ártani akar nekünk rajtuk keresztül, akkor úgyis megtalálja a módját.

– Tudod, hogy sosem jöttünk ki jól egymással. Nagyon más a gondolkodásunk – mondom már talán ezredjére életem során. Persze Lucia sosem értette, mi a bajunk egymással. Csak annyit tud, hogy nem akarok apámmal dolgozni, és nem mondhatom meg a konkrét indokot. Nincs kedvem belefolyni még jobban ebbe az őrületbe.

– De ha félretennétek a nézeteltéréseiteket, te is többet jöhetnél haza – enyhül meg a hangja, nyoma sincs a bosszankodó fúriának.

– Tudod, hol lakom. Bármikor meglátogathatsz.

– De az nem ugyanolyan – háborodik fel. – Attól nem leszünk egy család.

Megdörzsölöm a homlokomat, és ezúttal sem bírom ki mosolygás nélkül. Még csupán tizenhét, és annyira naiv. Mi sosem voltunk egy család – mondanám szívem szerint, de nem akarom megbántani.

– Hiába ígérném meg, hogy máshogy lesz, te is tudod, hogy ahhoz apa is kellene. Ő pedig túl makacs.

– Tudom – sóhajtja. – Valamikor elmehetnénk moziba. Csak mi ketten – vált témát.

– Ez jó ötlet, hugi, neked bármikor ráérek.

– Tudom. – Kuncogása zene füleimnek. Ebben a mocskos világban, az én elcseszett életemben ő az egyetlen fénysugár. – Most tanulnom kell, de hamarosan jelentkezem.

A vele való beszélgetés csak még elszántabbá tesz. Ő és az anyám a legfontosabbak az életemben, bár az első helyen akkor is Lucia áll. Ezért bármiben is sántikál az az újságíró csaj, én kiderítem. Mert ha a családunk miatt van itt, akkor még azelőtt meg kell állítanom, hogy elkezdene nyomozni utánunk.

Halványan még rémlik, hogy a római maffia leleplezésében is volt szerepe, úgyhogy az ölembe veszem a laptopom, és kutakodni kezdek. Hamarosan meg is jelenik a képernyőn az arca, a telt ajkai és az a ragyogóan zöld szempár. Gyorsan átfutom a cikket, és meg is akad a szemem a nevén.

– Isabella da Silva – suttogom magam elé. – Hát megvagy!

Minden a terv szerint alakul.

Hamarosan megérkezik a következő szállítmány, azután megkezdődhet az aukció.

Az kapja a legértékesebb árut, aki a legtöbbet ajánlja érte. Egy ilyen portéka igazán vonzó tud lenni azoknak az uraságoknak, akikkel üzletelek. Velejéig romlott az összes. De ez ugyebár mit sem számít. Nekem a pénz a fontos. A vagyon.

Hogy mi lesz az áruval…

Az már nem az én dolgom!

BELLA

Az érdes hangú spanyol fickó nem jött utánam. Többször is próbált segíteni, de én minden alkalommal elhárítottam. Felbosszant, ha eszembe jut, hogy akár rosszabbul is kijöhettem volna ebből a helyzetből. Mi van, ha már az első nap eltöröm a kezemet? Még szállásom sincs. Azt sem tudom, milyen itt az egészségügy. Tulajdonképpen még biztosításom sincs. Bár ez utóbbin könnyen segíthetünk, mert ezek után nem kockáztatok.

A kezem tompán lüktet, aminek egyáltalán nem örülök. De legalább megúsztam egy ocsmány zúzódással az egész kellemetlen találkozást. Ahhoz képest, hogy napok óta egy érzelmet sem sikerült kicsikarnom magamból, most úgy tombol bennem a felháborodás, hogy az már üdítő.

A távolban meglátok egy fiatal lányt köténnyel a nyakában, amint épp egy kifüggesztett táblára írja fel a napi kínálatot, majd sietve eltűnik az épületben. Betámolygok az ajtón, ami fölött egy fekete felirat azt hirdeti, hogy ez a L’Atelier by amis kávézó, és megkérdezem, nyitva van-e már. A rövid, barna hajú lány mosolyogva bólint, és körbemutat, hogy bárhová leülhetek. Egy kétszemélyes asztal mellett döntök, ami a kávézó hátsó részében áll.

A pulton már sorakoznak a frissen sütött croissant-ok. Itt ilyen nyim-nyam reggelikkel kezdik mindig a napot, ami egy rendes embernek még csak a fél fogára sem elég. Így dupla adag vajas croissant-t rendelek, hogy a gyomrom végre abbahagyja az őrült korgást, meg egy latte macchiatót. A legtöbb helyen a péksütik mellett kínálnak még bagettet, pirítóst dzsemmel vagy sonkával és sajttal, míg a kávé mellett van tea és frissen facsart narancslé is. Nem valami kreatív, nekem mégis tetszik a város egyszerűsége.

A lány hamarosan megjelenik a kávémmal, mielőtt azonban letenné elém, sípoló hangon megszólal.

– Úristen, mi történt a kezeddel?

Tényleg elég csúnyán néz már ki, de nem annyira, hogy szegény beleremegjen, és kifusson a vér az arcából.

– Felbuktam egy járdahibában és a kezemmel tompítottam az esést. – Megvonom a vállamat, mintha csak azt mondanám: tudod, hogy van ez. A bénaság határtalan.

– Be kell menned a kórházba! – hadarja erős spanyol akcentussal. Alig értem, mit beszél. Leteszi elém a kávémat.

– Semmi gond, csak zúzódás. Rendbe fog jönni. – Megajándékozom még egy csodálatos mosollyal is, hogy elhiggye, és hozza végre a croissant-t, hogy reggelizhessek. Talán vette a lapot, mert elsétál az asztalom mellől, néhány perc múlva pedig megjelenik a reggelimmel. Míg leteszi elém, eszembe jut valami…

– Tudnál nekem segíteni valamiben? – bukik ki belőlem hirtelen a kérdés.

– Mi lenne az? – mosolyodik el szélesen.

Bár nem ismerem, biztos vagyok benne, hogy ő minden emberrel ilyen kedves.

– Tudod, tegnap érkeztem repülővel, és azt tervezem, hogy itt maradok egy jó ideig. Még nem találtam szállást magamnak, mert igazság szerint csak valami olcsó kis lyukat keresek, amiben meghúzhatom magam néhány hétig vagy hónapig.

Amikor elindultam otthonról, az volt a cél, hogy ebben a városban telepszem le, de a repülőn meggondoltam magam. Ha rendbe jöttem, valószínűleg tovább fogok állni. Szeretném megnézni egész Európát. Valójában azért vállaltam el mindig az európai melókat, mert imádtam ide utazni.

A lány tekintete a távolba réved, jobb mutatóujjával az állán dobol, úgy gondolkodik. Barna fürtjei úgy tekeredtek az arca mellett, mint az indák.

– Talán tudok segíteni – fordul vissza felém. – A nagynéném barátnőjének van itt egy kis nyaralója. Tényleg nagyon kicsi. Néha eljött ide, eltöltött pár napot a tengernél, aztán hazament. Sajnos azonban az év elején elhunyt, a kis ház pedig azóta üresen áll. A családja nem akarta eladni, de a bérbe adás még nekik is jól jöhet. Ott van a part közelében egy kis utcában. Szívesen rákérdezek, ha szeretnéd. – Előhúzza a mobilját, egy másodperccel később pedig már ott sincs.

– Hát jó… – motyogom a bajszom alatt, és inkább belekortyolok a kávémba. Jó lenne, ha el tudná intézni. Ha ott van a part mellett, az még külön jól is jön. Szeretek lejárni a tengerhez.

A pattogó beszédű lány hamarosan újra megjelenik az asztalomnál.

– Kiadják neked a nyaralót! – csiviteli fülig érő mosollyal.

– Ez nagyszerű! – csillan fel az én szemem is. Valahogy a lány jókedve és izgatottsága rám is átragad, ami meglehetősen furcsa érzés. – Köszönöm, hogy elintézted.

– Szívesen, chica! – kacsint. – A nagynéném hamarosan érted jön, ha neked is megfelel. Mivel ő nem beszél angolul, majd én segítek az egyeztetésben, aztán pedig elvisz a házhoz, ha ez így neked is megfelel.

– Tökéletes!

Csak lehessek már ott! Ezt persze csak gondolatban teszem hozzá, mert eszemben sincs megbántani a lányt. Olyan tisztaságot és ártatlanságot sugároz, hogy az valami elképesztő. Én a munkám miatt rengeteg olyan emberrel találkoztam, akinek még a kisujjába se szorult egy cseppnyi jóindulat sem. Bandafőnökök, sorozatgyilkosok, maffia, illegális seftelők, és még sorolhatnám. Mint mondtam, a pályám elején még lelkes voltam, mert célom volt biztonságosabbá és élhetőbbé tenni a világot. Idővel azonban egyre üresebbé és rögeszmésebbé váltam.

Csendben megreggelizem, míg a lány kiszolgál néhány fiatal diákot. Aztán újra visszatér az asztalomhoz és masszív szófosásba kezd. Olyan kellemes a jelenléte, hogy nem zavar a szóáradat. Egy idő után azt veszem észre, hogy már az akcentusát is megszoktam. Ahogy ígérte, fél óra múlva megérkezett a nagynéni, aki egy kifent-kikent idősebb hölgy volt. A kor mély ráncokban ütközött ki az arcán, a vonásai egyáltalán nem voltak olyan barátságosak, mint a loknis lánynak. De azért kedves volt, hamar lebeszéltük az üzletet és a fuvart is.

Kifizetem a reggelimet, közben nem győzök hálálkodni a lánynak. Bár nem barátkozni jöttem ide, de jó, ha van legalább egy ember, akihez fordulhatok a kérdéseimmel.

– Máskor is szólj, ha van valami! Szívesen segítek. Egyébként Laia Ortega vagyok – nyújt kezet, amit rögtön el is fogadok.

– Én meg Isabella, de mindenki Bellának hív.

A búcsú után nem telik el tizenöt perc sem, és már a ház előtt állok, amit Laia intézett nekem. Megragadom a bőröndömet, végigsétálok a murván, majd becsúsztatom a kulcsot a zárba. Az ajtó hangos nyikorgással tárul fel előttem, mintha így köszöntene. Odabent csönd és dohos levegő fogad. Fintorogva lépek beljebb, de az arcom azonnal ki is simul. A kis házikó barátságos kisugárzása és sajátságos nyugalma szinte kézzelfogható. A bejárati ajtó rögtön a konyhába nyílik, vele szemben egy lépcső vezet fel az emeletre, balra pedig egy boltív választja el a nappalit a konyhától.

Behunyom a szemem, majd mélyet szippantok a dohos levegőből, ami már nem is olyan zavaró. Ettől a pillanattól kezdve ez a kis ház jelenti számomra az otthont, a békét és az új élet kezdetét.

{1} A jelenethez illő zene: Tommee Profitt feat Sam Tinnesz – With You Til The End.

{2} A jelenethez illő zene: Melanie Martinez – Pacify Her.