A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Aly Martinez: The Brightest Sunset (The Darkest Sunrise #2), 2017

Fordította

GOITEIN ZSÓFIA

Copyright © 2017. The Brightest Sunset by Aly Martinez

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hazug valóság (Cora és Penn-sorozat 1.), 2019

Kínzó valóság (Cora és Penn-sorozat 2.), 2019

Érted mindent (Összekötve 1.), 2019

Tőled semmit (Összekötve 2.), 2019

A legsötétebb hajnal (Megtörve 1.), 2020

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-83-5

ELŐSZÓ

Porter

– Várj, Catherine! – kiáltottam, és a nadrágom farzsebébe tettem a pénztárcát. Hannah-ra néztem, aki épp a hordozóban gügyörészett, miközben óvatosan kisétáltam vele a kardiológus rendelőjéből.

– Csatold be magad, Travis! – mondta idegesen Catherine.

– Miért nem mehetek apával? – nyafogott Travis, és becsapta a kocsiajtót.

Oldalra fordultam, kicsit szlalomoztam a parkoló autók között, és pont akkor értem oda, amikor Catherine elindította a motort. Gyorsan rátettem a kezem a motorháztetőre.

A feleségem ugrott egyet, és ijedten rám nézett.

Hannah-t a levegőbe emeltem, és a szélvédőnek támasztottam a hordozót.

– Nem felejtettél el valakit?

Catherine szeme kikerekedett.

– A francba – Miután leállította a motort, kinyitotta a kocsiajtót, és kiugrott. – Azt hittem, nálad van.

– Nálam volt. De vissza kell mennem dolgozni.

Odajött, kivette a kezemből a hordozót, aztán betette a kocsiba.

– Apa! Hazamehetek veled? – kérdezte Travis.

– Sajnálom, de vissza kell mennem dolgozni – válaszoltam, és mélyen a szemébe néztem.

Láttam, milyen szomorú, ezért elfogott a lelkifurdalás.

– Mit szólnál, ha játszanánk a videójátékkal, miután hazaértem? – ajánlottam kárpótlásul.

– Jó! – kiáltotta lelkesen.

Ezzel véget is ért a beszélgetésünk, mert Catherine hirtelen becsapta a hátsó ajtót. A vezetőoldali ajtó kilincse felé nyúlt, de gyorsan elkaptam a csuklóját.

– Egész nap dühös leszel?

– Igen, Porter. Jó eséllyel egész nap dühös leszek – válaszolta flegmán, miközben rám nézett.

– Jó ég, Catherine! Az orvos nem ért egyet a terveddel. Talán hallgatnunk kéne rá, mégiscsak ő a szakember.

– De én vagyok az anyja! – jelentette ki gyilkos pillantással.

Senki nem akarja azt hallani, hogy a gyerekének szívátültetésre van szüksége, de tudtuk, hogy közeleg az idő. Travis négyéves volt, amikor diagnosztizálták. Catherine azt mondta, hogy megfelelő gyógyszerezés mellett a fiunk jobban lesz. De egyetlen kattintás dr. Google-ra, és rögtön tudtam, hogy ez nem igaz. A dilatatív kardiomiopátiára nincs gyógyszer.

Kezelni lehet, karbantartani lehet, de valódi gyógyulást csak a szívátültetés eredményez.

Catherine az évek során sikeresen meggyőzte magát az ellenkezőjéről. Órákat töltött azzal, hogy megoldás után kutatott az interneten. Megszállottan gyűjtötte a Travishez hasonló állapotban lévő gyerekekről szóló sikertörténeteket.

Aznap reggel kész kezelési tervvel állt elő, és az alkalmazandó gyógyszereket is megnevezte. Teljes meggyőződéssel hitte, hogy ez segíteni fog a fiunkon. Az viszont nem tetszett neki, hogy nem álltam mellé az ügyben.

– Fogalmad sincs, mekkora fájdalom lesz őt elveszítenem. Én is meghalok vele. Nem tudom… – abbahagyta, amikor remegni kezdett az álla, és idegesen átnézett a válla fölött, hogy vessen egy pillantást Travisre.

– Nyugalom – suttogtam, és átöleltem. – Nem lesz semmi baj.

– Gondolod?

– Persze – hazudtam.

– Nem hiszem – rázkódni kezdett a válla, miközben hozzám bújt.

Nagyon ritka volt, hogy Catherine kimutatta az érzéseit. Mióta Hannah megszületett, nagyon rosszul aludt. A lányom makkegészséges volt, és édesdeden átaludta az éjszakákat, Catherine mégis számtalanszor felébredt, hogy megnézze. Kisebb vagyont költöttem bébiőrre és mindenféle monitorra, melyek kifejezetten arra szolgáltak, hogy beriasszanak, ha a gyerek nem lélegzik, de Catherine félelmét semmi sem csillapította.

Kezdetben nem aggódtam emiatt, de aztán minél idősebb lett Hannah, annál rosszabbra fordult Catherine állapota. Valahányszor felkeltem az éjszaka közepén, a feleségem mindig fent volt, bement a gyerekszobába, és a kezét mindig Hannah mellkasára tette. Mintha arra várt volna, hogy megáll a gyerek szíve. Mosolygott, és mindig azt mondta, hogy szereti nézni, ahogy a lányunk alszik, de tudtam, hogy itt jóval többről van szó. Amikor beszélni akartam vele a dologról, mindig lerázott, és másra terelte a szót.

– Mi lesz, ha meghal, mielőtt találnak neki donort? – suttogta.

– Catherine! Még nincs szükség szívátültetésre. Még van más lehetőség.

– Nem veszíthetem el újra, Porter – zokogta.

– Senki nem veszti el – suttogtam. – Esküszöm, nem engedjük el Travist. Hallgassunk az orvosokra, és legyünk optimisták, mielőtt kétségbeesünk a szívátültetés miatt.

– Nem érted. Ha bármi történik vele…

Mélyen a szemébe néztem.

– Semmi nem fog vele történni. Jó lenne, ha nem tennél úgy, mintha a szívátültetés maga lenne a halálos ítélet. Az a beavatkozás életet menthet.

– És meg is ölheti. Akkor mi lesz velem?

Már megint ő. Mindig ide lyukadtak ki a beszélgetések. Hogy mi lesz vele, ha meghal a fiunk? Az mindegy, hogy mással mi lesz. Az végképp semmiség, hogy Travis életét veszti.

Mindig minden Catherine-ről szólt.

Idegesen sóhajtottam egyet.

– Mindannyian rendbe jövünk. A fiunk… – Átnéztem Catherine válla fölött, és láttam, hogy Travis komolyan figyel minket, ezért rámosolyogtam, és kacsintottam. Aztán Catherine felé súgtam: – Muszáj összeszedned magad. Travis minket néz. Nem várhatjuk, hogy erős legyen, ha mi elhagyjuk magunkat.

– Isten bocsássa meg, hogy az anyja nem tökéletes!

– Nem úgy értettem. Egy szóval sem mondtam, hogy tökéletesnek kell lenned – sziszegtem a fogam között.

– Mennem kell – csattant fel, aztán kinyitotta a kocsi ajtaját.

A francba. Most megint mérges. És szomorú.

Már semmit nem mertem mondani, amikor beszállt. Tudtam, hogy úgyis hiába. Épp eléggé felhúzta magát.

Kivettem a zsebemből a kulcsot, odamentem a kocsihoz, és úrrá lett rajtam a bűntudat. Bántott, hogy Catherine szenved, de ha kiborult, képtelenség volt vele bármit is kezdeni.

A kapcsolatunk nagyon megváltozott az évek során. Azt mondtam magamnak, hogy ez minden házasságban előfordul. Főképp, ha a beteg gyerek miatt állandó stressz az életünk, becsúszik egy nem várt terhesség, aztán a végtelenségig kimerülünk, miután megszületik a baba.

De ha őszinte akarok lenni, már jóval ezelőtt megromlott köztünk a viszony.

Szerettem a feleségemet, de messze nem úgy, mint régen. Most már nem érzésből szerettem, hanem tudatosan ügyeltem rá, hogy ez így legyen.

Beszálltam a kocsiba, és olyan rossz érzésem támadt, hogy összeugrott a gyomrom.

Vissza kellett mennem dolgozni, de a lelkiismeretem nem hagyott.

A családomnak szüksége volt rám.

A feleségemnek szüksége volt rám.

Ezért amikor láttam, hogy Catherine kikanyarodik a parkolóból, én is balra kanyarodtam, ahogy ő.

Nem volt nagy forgalom, ezért tíz perc múlva már majdnem otthon voltunk.

– Jó napot, Karen. Porter vagyok. Ma nem megyek be – mondtam a titkárnőmnek, miközben követtem Catherine kocsiját.

– Jaj, ne! Ezek szerint nem kaptak jó híreket az orvostól?

– Nem igazán, úgyhogy szerintem az lesz a legjobb, ha a nap hátralévő részében…

Torkomon akadt a szó, amikor láttam, hogy Catherine autója kisodródik. Izgatottan vártam, hogy visszarántsa a kormányt, miközben arra gondoltam, hogy talán egy pillanatra lefelé nézett, vagy megfordult, hogy odaadjon valamit a lányunknak.

Pislogni nem volt időm, amikor a korlátnak ütközött. Nem volt hangos, mégis rémisztőnek tűnt, hiszen tudtam, hogy a kocsiban ül a családom. Összeugrott a gyomrom, amikor szem elől tévesztettem őket a hídnál.

Olyan gyorsan történt minden, hogy teljes képtelenségnek tűnt. A fékre tapostam, és kiesett a kezemből a telefon, amikor megálltam a kocsival.

Kipattantam, és a korláthoz rohantam. Több mint két éve minden nap átmentem ezen a hídon a kocsival, de abban a pillanatban fogalmam sem volt, mi van alatta. Csak arra tudtam gondolni, hogy Catherine autója egy sziklára zuhant. Amilyen idegállapotban voltam, megkönnyebbültem, amikor láttam, hogy süllyed a kocsija. Úgy gondoltam, hogy a víz még mindig jobb.

Catherine tud úszni.

Travis is.

De Hannah…

Levágtattam a köves lejtőn. Félig csúsztam, aztán gatyaféken folytattam a távot. Még így sem lassultam le.

– Catherine! – ordítottam, és ruhástul a vízbe vetettem magam.

Úgy éreztem, egy örökkévalóságig tart, amíg az autóhoz érek. Mivel egyikük fejét sem láttam a vízfelszín felett, kezdtem belebolondulni az aggódásba. Arra még emlékszem, hogy a hídról kiabál néhány ember, aztán láttam egy férfit, aki a túloldalról beugrott a folyóba. Csak arra koncentráltam, hogy mielőbb a családom közelében legyek, ezért fel sem fogtam, hogy az emberek segíteni akarnak, és azért álltak meg.

Mire a kocsihoz értem, a vége már teljesen víz alatt volt, és csak a tetejének egy részét lehetett látni. Az ütköző úgy állt ki a folyóból, mint egy bója.

Olyan gyorsan vert a szívem, hogy azt hittem, ott helyben kiugrik. Még ez sem lett volna gond, ha van annyi időm, hogy kimentsem a családomat.

– Travis! – idegesen próbáltam kinyitni a hátsó ajtót, de hiába. – Jövök, fiam. Tarts ki! – ordítottam, bár fogalmam nem volt, hogy egyáltalán hallja-e. Csak azt akartam, hogy tudja, számíthat rám. Ököllel az ablakra csaptam, de csak annyi történt, hogy megsérült a kézfejem.

Azon gondolkodtam, mit tehetnék, amikor meghallottam, hogy sír.

– Apa!

Majd megszakadt a szívem.

– Itt vagyok! Kiszedlek! – az arcom két oldalához szorítottam a kezem, hogy eltakarjam a napot, és benézzek a kocsi ablakán.

Catherine fogta Travist. A fiunk hátát a saját mellkasához szorította, és vérben forgó szemmel figyelte. Travis hátrahajtotta a fejét, és felemelte a kezét. Levegő után kapkodott, miközben folyamatosan emelkedett körülöttük a víz szintje.

– Catherine! – üvöltöttem, és folyamatosan csapkodtam az ablaküveget. – Nyisd ki az ajtót! Add ide Travist!

Nem mozdult. Üveges tekintettel bámult rám, aztán az álla eltűnt a víz alatt.

– Nem! Nem! Nem! – kiáltottam. Benéztem a kocsiba, és láttam, hogy az első ablakok egy résnyire nyitva vannak, és befolyik rajtuk a víz.

Mély levegőt vettem, aztán lemerültem. Olyan sötét volt a folyóban, hogy csak a formákat láttam, a részleteket nem tudtam kivenni, mégis megtaláltam az ajtót. Belekapaszkodtam a kocsiablak tetejébe, és olyan erősen húztam, ahogy tudtam. Minden erőmet bevetettem. Az ablaküveg széttört a kezemben, de olyannyira felszökött az adrenalinszintem, hogy nem éreztem fájdalmat.

Miután bemásztam a süllyedő autóba, rögtön a légzsák felé nyúltam.

– Szállj ki! – ordítottam Catherine-re, az ablak felé toltam őt és Travist. Aztán úrrá lett rajtam a pánik, amikor észrevettem, hogy Hannah ülése teljesen elmerült. Gyorsan odaúsztam hozzá, és reszkető kézzel próbáltam kiszabadítani. Amikor végre sikerült teljesen kicsatolnom az ülésből, kiemeltem a lányomat. Nem volt magánál, de őszintén reméltem, hogy a levegő majd segít. Összeugrott a gyomrom, amikor láttam, hogy Catherine még mindig a kocsiban van. Travis folyamatosan ficánkolt a karjai között, az arca pedig majdnem teljesen víz alá került.

– Gyerünk! – ordítottam, aztán megragadtam Catherine felsőjét, és húztam magam után, miközben úsztam, amilyen gyorsan csak tudtam. Kezemben a mozdulatlan lányunk, akit erősen magamhoz szorítottam.

Amikor a felszínre értem, felemeltem Hannah-t, aztán megfordultam, és vártam, hogy Catherine és Travis is feltűnjön.

Abban a néhány másodpercben megszűnt körülöttem a világ.

Semmi nem számított.

Sem a hideg víz.

Sem a hányinger, ami folyamatosan kerülgetett.

Csak az a két fej, amit látni akartam.

– Gyerünk! Gyerünk! Gyerünk! – imádkoztam, aztán odaúsztam a parthoz a lányom élettelen testével a kezemben.

Rá se néztem az emberre, akinek átadtam Hannah-t, mielőtt visszaúsztam az autóhoz. Szívem a torkomban dobogott, és úgy éreztem, mintha mázsás súly lenne a mellkasomon.

Csak az ütköző látszott ki a vízből. Mintha az életem is az autóval együtt süllyedt volna.

Hol a francban vannak?

Lemerültem, aztán visszaúsztam az autóhoz.

Amikor láttam, hogy még mindig a kocsiban vannak, hirtelen világossá vált minden, amiről eddig nem akartam tudomást venni.

Nem láttam sokat, csak annyit, hogy Catherine átkarolja Travis vállát, aki már csak lebeg a vízen. Először őt kaptam el. Megpróbáltam kirántani az ülésből, de mintha Catherine visszarángatta volna. Már alig bírtam erővel, de tudtam, hogy nincs más lehetőség, mint összeszedni magam, és kimenteni őket.

Miközben Catherine-nel küzdöttem, hogy kiszabadítsam Travist, a lehető legrosszabbtól tartottam.

Nem volt több légbuborék, csak egy süllyedő autó, ami a halálba viszi Travist és a feleségemet.

Néhány másodpercig eltartott, mire rájöttem, mi történik. Először azt hittem, Catherine megsérült, és ezért ilyen zavart. De ahogy telt az idő, belém hasított a felismerés.

Megkarmolta a kezemet.

Hasba rúgott.

Minden erejével magához húzta Travist.

Ez nem baleset volt. Catherine minden lépést pontosan megtervezett, és tudatosan tartja magánál a gyereket. És tudatosan nem mozdul az autóból. Az volt a pohárban az utolsó csepp, amikor éreztem, hogy a biztonsági övet sem kapcsolta ki. Amikor az előbb magammal rántottam őket, a feleségem még nem ott ült, ahol most. Ez végképp azt bizonyítja, hogy pontosan tudta, mit csinál.

Megfagyott az ereimben a vér. Hirtelen bevillant annak a napnak az emléke, amikor a piacon találkoztunk. Paradicsomot akartam venni, helyette lett egy családom.

Elhomályosult a látásom, és éreztem, hogy nincs elég oxigén. Előbb még mindkettőjüket meg akartam menteni, de rájöttem, hogy keményebb lesz a küzdelem.

Már nem remegett a kezem, és a félelmem haraggá változott. Káromkodtam, és azt ordítottam, hogy gyűlölöm Catherine-t, de csak néhány buborék jelent meg a vízen. Addig nem nyugodtam, míg ki nem húztam Travist a karjai közül.

Nem néztem hátra, amikor levegőt vettem, csak hagytam odaveszni a feleségemet.

Csakhogy nem volt egyedül. Porter Reese, a férfi, aki megesküdött, hogy szeretni fogja egészségben, betegségben, a férfi, aki megvigasztalta, ha sírt, és vele nevetett, a férfi, aki megígérte, hogy mindörökké szeretni fogja, ugyancsak odalett abban a folyóban.

Három sötét, zavaros, és gyötrelmes évbe telt, mire az említett Porter Reese ismét felbukkant.

ELSŐ FEJEZET

Charlotte

Nem kaptam levegőt.

Nem tudtam megszólalni.

Egy ép gondolatom nem volt.

Csak az ösztöneim vezéreltek.

Szélsebesen kitéptem magam Porter karjai közül.

– Lucas! Kisfiam! Lucas! – ordítottam, ahogy elindultam a gyerekkel. Mindennél nagyobb késztetést éreztem, hogy elmeneküljek.

De Porter gyorsabb volt. Megragadta a könyökömet, és alaposan megszorított.

– Hagyd abba, Charlotte! Ne csináld ezt! Ő nem Lucas.

Hallottam, amit mond, de biztos voltam benne, hogy hazudik.

Tom odalépett, és erélyesen rászólt.

– Engedje el Charlotte-ot, Reese!

– Adják vissza a fiamat! – ordította Porter, és még erősebben a karomba markolt.

– Ő az én fiam – vágtam rá, és mélyen a szemébe néztem.

– Apa! – sírt Lucas, és megpróbált elszabadulni a közelemből. De nem volt az az erő, amely elszakíthatta volna tőlem.

Sem most.

Sem máskor.

Soha többé.

Porter leengedte a karját, aztán szorosan megfogta a fia kezét, és maga felé húzta.

– Semmi baj. Ez csak egy hatalmas félreértés.

Aztán komolyan rám nézett. Még véletlenül sem láttam benne azt az embert, akibe szerelmes lettem.

Talán azért, mert az a férfi nem is létezett. Ez volt az igazi Porter. A férfi, aki tíz éven keresztül távol tartotta tőlem a fiamat.

– Menj innen! – ordítottam terpeszben állva, egyik kezemet Lucas mellkasára téve. Felkészültem a háborúra.

– Ő nem Lucas – jelentette ki Porter összeszorított foggal.

– Menj…! – kezdtem újra, de aztán a torkomon akadt a szó.

Porter vonásai ellágyultak, és kezdett megint olyanná válni, mint az általam szeretett férfi.

– Engedd el, aztán kiderítjük, mi ez az egész. Hidd el, minden rendben lesz.

Furcsa, de a szívem mélyén meghatódtam azon, amit mond, miközben az eszem folyamatosan azt súgta, hogy gyűlölnöm kell.

– Miért teszed ezt velem?

– Miért teszem ezt veled? – kérdezte, és egyszerre ült ki az arcára a kétely és a megrökönyödés. – Fogalmam sincs, mi a fene folyik itt, Charlotte. Csak azt látom, hogy megfogod a fiamat, és a halott gyereked nevén szólítod. Szinte bármit megtennék érted, szívem, de ha a gyerekeimről van szó, akkor van egy határ, amit nem vagyok hajlandó átlépni.

Csak néztük egymást.

Rendületlenül.

Anya kontra apa.

Szülőanya kontra nevelőapa.

Szív kontra lélek.

Egyikünk sem engedett.

Nem, ha az egyetlen olyan dolog közelébe kerülünk, ami végre fényt hoz az életünkbe.

– Ez az utolsó lehetősége, Reese. Engedje el! – ordította mögülem Tom.

Porter rám nézett.

– Ha elengeded Travist, akkor elengedlek.

Travis.

A fia.

Dehogy. Ő az én fiam.

Nevének hallatán elfog a mérhetetlen düh. Hirtelen kitör belőlem a hosszú évek alatt elfojtott harag.

A szörnyű, zsigeri, szívből jövő harag.

Furcsamód a szívem azon zugából tört felszínre, mely a legcsodásabb érzést rejti: az anyait. Hiába próbáltam megfeledkezni róla az elmúlt tíz évben, képtelen voltam rá.

Szívemnek e zuga olyan fájdalmat adott, amilyet semmi más. Kész gyötrelem volt minden reggel, amikor felébredtem, és rájöttem, hogy nincs velem a fiam.

Tíz nyomorult év után most éreztem először, hogy a szívemnek ezen zuga megtelik élettel.

Szemem villámokat szórt, és teli torokból üvöltöttem:

– A neve Lucas!

Dühömben jó eséllyel lazítottam a fogáson, mert a fiam hirtelen kirántotta a karját, és odament Porterhez, aki elé állt, hogy megvédje.

– Ne! – ordítottam, és előreléptem.

Porter a mellkasomra tette a kezét, hogy visszatartson.

És ekkor elszabadult a pokol.

Tom megfogta a derekamat, és hátrahúzott, miközben Charlie Porter után rohant.

– Menj be, Travis! – ordította Porter, akit Charlie időközben arccal a falnak nyomott.

A fiam csak állt megkövülten, halálsápadtan, és Porterre nézett. Az ajtóban álló nő gyorsan odament hozzá. Megragadta a vállát, és magához ölelte, aztán bevitte a házba.

– Lucas! – ordítottam, és próbáltam magam kiszabadítani Tom fogásából.

– Ő nem Lucas! – kiáltotta Porter, miközben Charlie megbilincselte.

De ő volt.

És most újra elvesztettem.

– Nem! Nem! Nem! – üvöltöttem, amikor becsapódott az ajtó. – Lucas!

– Nézz rám, Charlotte! – szólt Porter, miközben Charlie felolvasta a jogait. – Ő nem Lucas. Esküszöm az istenre, hogy nem ő az.

– Fogja be, Reese! – ordította Tom, és szorosan átkarolt.

Porter minden erejével azon volt, hogy közelebb jöjjön.

– Kérlek, nézz rám, Charlotte – szólt olyan kedvesen, hogy esküszöm, majd megszakadt a szívem.

Tíz perccel ezelőtt még bármit megtettem volna ezért a férfiért.

Csakhogy akkor még nem volt senki, akiért meg kell vele küzdenem.

– Lucas! – zokogtam.

Tom átölelt, én pedig úgy nyújtottam ki a kezem, mintha elérném az ajtót.

– Kérlek, add vissza!

– Charlotte! – kezdte megint Porter, de én csak az ajtót bámultam, ami elválasztotta tőlem a mennyországot.

A fiam bent volt.

A kicsikém. A kincsem.

Életben volt.

Hirtelen térdre rogytam, és végképp kitört belőlem a zokogás.

– Istenem! Ő tényleg Lucas.

– Be kell mennünk a kapitányságra – szólt Tom.

– Hogy… hogy lehetséges ez? – dadogtam.

– Fogalmam sincs, de muszáj összeszedned magad. Minél hamarabb kitaláljuk, annál hamarabb visszakaphatod a fiadat.

Reszkettem, de az utolsó mondat mégis erőt adott.

Visszakapom a fiamat.

Hazajön.

Ismét az enyém lesz.

Évek óta álmodni sem mertem erről.

Pedig lehetséges.

Valami furcsa oknál fogva mégsem tudtam, miért fáj még mindig a szívem.

Aztán megfordultam, és rájöttem.

Porter a rendőrautó hátsó ülésén ült. Keze hátrabilincselve, miközben kikerekedett szemmel nézett rám. Arcán látszott a rettegés, és úgy mozgott a szája, mintha a nevemet suttogná.

Ekkor jöttem rá, hogy eddig csak sejtettük, de nem tudtuk, milyen az igazi sötétség.

– Charlotte! – szólított Brady, ahogy végigszaladt a folyosón. Mellette a felesége, Stephanie, magas sarkúban.

Két órán keresztül vártam, és fel-alá sétáltam. Elernyedt a testem, és folyamatosan kattogott az agyam. Semmi nem tűnt valóságosnak. Porter mellett ébredtem. A férfi mellett, akibe szerelmes voltam. Először azt hittem, meghalt a fiam, és gyakorlatilag eltemettem. Aztán kiderült, hogy a fiam mégsem halt meg, és közel tíz év után most láttam először újra. Ráadásul a férfi, aki mellett ébredtem, pontosan tudta, hol volt eddig a fiam.

Egy ilyen napra nem lehet felkészülni. Pedig ez a valóság, és jobb lesz, ha tényleg összeszedem magam.

Olyan volt, mint egy rémálom a legcsodásabb álom közepén.

Egyszerre éreztem boldogságot és keserűséget.

– Szia! – suttogtam, aztán keresztbe fontam a karom, hogy kicsit felmelegedjek, mert Brady közelében mindig megfagy a levegő.

Megállt tőlem néhány lépésre, megmarkolta a tarkóját, és a padlóra bámult.

– Tom azt mondja, láttad.

Nyeltem egyet, és igyekeztem úgy megszólalni, hogy ne remegjen a hangom.

– Igen.

Felnézett rám, és látszott, hogy millió érzelem rohanta meg.

– Hogy néz ki? – kérdezte a szokásostól eltérő hangsúllyal, szelíden.

Szívemet melegség járta át. Brady valóságos pöcsfej volt, de Lucas az ő fia is, ezért egy pillanatra félretettem a múltat, és válaszoltam.

– Ahogy te. Vagy én. Vagy bárki – szünetet tartottam, és éreztem, hogy remeg az állam. – Igazából nem is tudom.

Egy pillanatra egészen közel hajolt hozzám. Nem emlékszem, mikor érintettem meg utoljára. Mindketten szerettük a fiunkat, de Lucas valójában egyéjszakás kalandban fogant. Brady és én nem voltunk egymásba szerelmesek. Barátok voltunk? Talán. Egyszer. De nem sokáig.

Nagyon furcsa volt az ölelése. Senki nem vonja kétségbe, hogy vonzó és jóképű, ráadásul az évek múlása is jót tett neki. Mégsem esett jól, ahogy átölelt. Nem éreztem olyan megnyugtatónak a közelségét, mint Porterét.

Jó ég! Miért gondolok még mindig Porterre?

Talán azért, mert bármit megadnék, hogy mellettem legyen, és magához öleljen. Hogy érezzem a leheletét, amikor azt suttogja, minden rendben lesz. Hogy megállítsa nekem a világot. Talán semmi köze a fiam eltűnéséhez.

Más szavakkal: álmodj királylány.

Nem kéne, hogy szükségem legyen rá. Nagy hiba, hogy a legnagyobb bajban ennyire függök Portertől. Mégis így teszek. Abban a pillanatban úgy éreztem, hogy vége a világnak.

Még mindig képtelen voltam rájönni, mit keresett nála Lucas. Nyilván elvitte. És ha nem ő volt? Erre végképp nem tudtam a választ. Átnyúltam Brady hóna alatt, és viszonoztam az ölelését.

– Én… Öhm… – szólalt meg Stephanie. – Kicsit magatokra hagylak titeket. Az előtérben várok.

Brady elengedett, a feleségéhez hajolt, félresimította a nő szőke hajfürtjét, aztán megsimogatta az arcát. Suttogott valamit a fülébe, mire a nő lehunyta a szemét. Amikor Brady befejezte, kicsit hátrahajtotta a fejét, és várta, hogy a férje megcsókolja.

Brady gyorsan adott neki egy csókot, aztán így szólt:

– Szeretlek.

Ezt az arcát egyáltalán nem ismertem, ezért zavarba jöttem egy kicsit.

Melegség sugárzott a tekintetéből, miközben figyelte, ahogy a felesége az ajtó felé veszi az irányt, aztán átnéz a válla fölött, és eltűnik a látószögünkből.

Brady felém fordult, és nagyot sóhajtott.

Rám nézett.

És én is rá.

Meg se mukkantunk. Síri, néma csend támadt.

Végül remegő hangon megszólalt.

– Vége. Végleg.

Számomra egyáltalán volt vége. Attól féltem, hogy ez még csak a kezdet. És senki nincs, aki ezt megértené. Most már tényleg mindenem megvan, mégis rettegek.

Tekintve, hogy Porter hirtelen kilépett az életemből, kénytelen voltam Bradyvel megosztani ezt a szörnyű érzést.

– Félek.

– Hogyhogy? Miért? – kérdezte összevont szemöldökkel.

Kérdések.

– Nem tudom – válaszoltam az ajtóra bámulva.

– Butaság, Charlotte. Első perctől fogva ezért imádkoztunk. És végre megtörténik. Ne félj!

Ítélkezés.

Kínosan rámosolyogtam, és próbáltam megfeledkezni a fájdalmamról.

– Igazad van.

Megjátszás.

Közelebb jött, és kicsit lágyabb hangon folytatta, de messze nem volt olyan kedves, mint a feleségével. Inkább olyan volt, mintha csak suttogna.

– Verd ki a fejedből ezt a sületlenséget. Nem akarom, hogy ilyennek lásson. Éreznie kell, hogy jó dolog történik. Mert ez egy jó dolog. Lucas hazajön.

– Igen. Igazad van. Össze kell szednem magam.

Szabadkozás.

Aztán hirtelen zajra lettem figyelmes. Anya bejött, a kezében két pohár kávéval.

– Szia Brady – mondta kicsit gyanakvóan, aztán hol rám, hol Bradyre nézett.

Anyám végig mellettem volt, mióta megérkeztem. Mindössze kétszer hagyta el a szobát. Egyszer ezért, hogy Tommal beszéljen, aztán azért, hogy kávét hozzon. Szerintem ez utóbbit is amiatt, hogy megint találkozhasson Tommal.

Rögtön odajött.

– Brady elmondta?

– Nem volt rá lehetőségem – válaszolta Brady, és odébb lépett.

– Mit kellett volna mondania? – kérdeztem rémülten.

– Ő az – válaszolta Tom, miközben ellágyultak a vonásai.

– Tudom.

Már a háznál is megmondhattam volna. Nem tudom, honnan voltam ebben olyan biztos, de ahogy megláttam a kisfiút, egy percig nem kételkedtem benne, hogy ő az. Tom következő mondata mégis jobban szíven ütött, mint eddig bármi.

– Tényleg ő az, Charlotte. Emlékszel az ujjlenyomatra, amit a játékokról vettünk? Egyezik. Ő a te fiad.

Megdönthetetlen, és cáfolhatatlan bizonyíték.

Pislogtam, de ezúttal úrrá lett rajtam a pánik, ezért alig láttam.

– Kislányom – suttogta anyám, aztán mellém lépett, és magához ölelt.

– Mikor láthatjuk? – kérdezte Brady, ügyet sem vetve a közelgő idegösszeomlásomra.

– Nos – kezdte Tom –, kint van az előtérben. Úgyhogy rajtatok áll. Brady ügyvédjénél vannak a papírok, ő pedig benyújtja a bíróság felé. Egyelőre ideiglenes felügyelet van érvényben, míg nem kaptok időpontot a meghallgatásra. A gyámügy beszélni akar veletek, mielőtt hazaviszed a fiadat, de bármikor láthatjátok.

– Ideiglenes felügyelet? – méltatlankodott Brady.

– Ez csak formaság – nyugtatta Tom.

– Mi lesz Porterrel? – kérdeztem halkan, miután összeszedtem a bátorságomat.

– Azt kérded, mi lesz vele? – kérdezett vissza meglepődve Tom.

– Igen – kezdte Brady, és tett felém egy lépést, aztán flegmán megismételte. – Mi lesz vele?

Megnyaltam a kiszáradt ajkamat, aztán hol az egyik, hol a másik férfira néztem. – Úgy értem… Érintett az ügyben?

– Elrabolta a fiunkat! – csattant fel Brady, mire Tom felemelte a hangját, hogy csendre intse. Aztán továbbra is komolyan nézett maga elé, de szelídebb hangon szólt:

– A fiúk még mindig dolgoznak az ügyön. Próbálják kitalálni, mi szerepe volt ebben az egészben Porternek. – Aztán szigorú pillantást vetett Bradyre, és folytatta. – Egyelőre nem úgy tűnik, mintha bármi köze lett volna a gyerekrabláshoz. Lucas már négyéves volt, amikor Porter találkozott Catherine Reese-szel. Feltételezzük, hogy a nő gyermeke meghalt, bár még ismeretlen a halál oka. Egyelőre természetes halálnak tűnik. Bölcsőhalál, vagy valami rejtett betegség. Ki tudja? Az asszony talán megbolondult, és amikor meglátta Lucast a parkban, elrabolta, hogy ő lépjen Travis helyébe.

Remegő kezemet a számra tettem, és felsóhajtottam.

– Porter nem tudta?

– Remélem, ez valami vicc – sziszegte Brady.

Tom dühösen ránézett, és ugyanúgy villámokat szórt a szeme, mint Bradyé. Tekintve, hogy épp baráti érzéseket tápláltam iránta, nem érdekelt különösebben a reakciója.

– Válaszolj! – követeltem Tomtól.

– Nem tudjuk. Kétlem, hogy Porter ne jött volna rá, mielőtt becserkészett volna téged. Mégis furcsa a tény, hogy a felsége által elrabolt gyerek biológiai anyjával randizik. Felettébb gyanús az egybeesés. De muszáj a dolog mélyére ásnunk. Bízz bennem. Hidd el, hogy többet nem kell Porter Reese miatt aggódnod.

Márpedig úgy összeszorult a szívem, ha rá gondoltam, hogy tudtam, ez nem fog működni.

Brady a csípőjére tette az egyik kezét, a másikkal megvakarta az orrnyergét, aztán odabökte:

– Nem hiszem el, hogy azzal a szar alakkal randiztál!

A hideg futkosott a hátamon, és minden erőmmel azon voltam, hogy rezzenéstelen arccal válaszoljak.

– Őszintén szólva pont nem érdekel, hogy mit hiszel el, és mit nem, Brady.

Remegett a kezem, úgyhogy Tom megfogta a tarkómat, a mellkasához húzott, és Bradyhez szólt:

– Inkább örülj, hogy végre megtaláltuk a fiatokat. Most inkább Lucas miatt aggódjunk.

Bólintottam, mély levegőt vettem, és reméltem, hogy ezzel kicsit lenyugtatom magam.

Nem sikerült.

Viszont jobban színleltem, mint eddig bárki a világon.

Ahogy telt az idő, folyamatosan színészkednem kellett.