A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Abby Jimenez: The Friend Zone, 2019

Fordította

Nagy Boldizsár

Copyright © 2019 by Abby Jimenez

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-91-3

Ezt a könyvet azoknak az embereknek ajánlom,
akik írás közben jobb kedvre derítettek.
És Kaszkadőr Mike-nak.

Egy

JOSH

Amíg piros volt a lámpa, elolvastam az sms-t.

Celeste: Egy fillért sem kapsz tőlem, Josh. Menj a picsába!

– Bassza meg! – motyogtam, és az anyósülésre hajítottam a mobilomat. Tudtam, hogy ez lesz. Ki fog csinálni. A rohadt életbe!

Minden az övé lehetett a házban, csak annyit kértem, hogy fizesse ki a hiteltartozás felét. A háromezer dolláros berendezés felét, amit nagylelkűen felajánlottam neki, pedig el is adhattam volna mindent, hiszen a hitelkártya és minden számla az én nevemen volt. És tessék, mégis én vagyok a seggfej, amiért elköltözöm az államból három hónappal a szakítás után egy új állás miatt.

Nagy összegben fogadni mertem volna rá, hogy épp azzal a Brad nevű fickóval van.

Őszintén reméltem, hogy Bradnek bejön a rozsdamentes tűzhely meg a dupla sütő.

A nyitott kocsiablakon aszfaltszag áradt be, ahogy várakoztam a kora reggeli burbanki forgalomban. Itt még vasárnap is dugó volt. Eszembe jutott, hogy meg kell javíttatni a légkondit, ha túl akarom élni Kaliforniát – egy újabb kiadás, amit nem engedhettem meg magamnak. Majd gyalog járok bevásárolni, gondoltam. Egyébként hamarabb oda is értem volna, mint a kocsiban dekkolva, és még a benzint sem pazarolnám – ami egyébként kétszer annyiba került, mint Dél-Dakotában.

Lehet, hogy az egész költözés rossz ötlet volt.

Lehet, hogy ez a hely fog csődbe vinni, aggódtam. Meg kellett még tartanom a legjobb barátom legénybúcsúját, kifizetni a költözés költségeit, ráadásul sokkal drágább az élet Kaliforniában… és most még ez is, basszus.

A lámpa zöldre váltott, elindultam. Ám abban a pillanatban az előttem álló sportos kis pickup sofőrje a fékbe taposott, én pedig hangosan a lökhárítójának koccantam.

Ne bassz! Ugye ez valami vicc?

Az életem kétszer is széthullott fél óra leforgása alatt. És még reggel nyolc óra sem volt.

A másik autó lefordult a Vons üzlet parkolójába, és a sofőr kiintett az ablakon, hogy kövessem. Egy nő volt – legalábbis egy karkötő csillant a csuklóján. A gesztusát lekezelőnek éreztem. Egyébként nagyon szép pickup volt: egy Ford F–150. Mintha egyenesen az autókereskedésből jött volna. Égett a pofám, hogy belehajtottam.

Ő leparkolt, én pedig beálltam mögé, leállítottam a motort, és a kesztyűtartóból előkerestem a biztosítási papírjaimat, miközben a nő kipattant a járműből és idegesen megnézte, mi maradt a lökhárítójából.

– Helló! – köszöntem oda neki, ahogy kiszálltam. – Elnézést kérek, nagyon sajnálom.

A nő felém fordult és végigmért.

– Tudod, egyetlenegy dologra kellene figyelned, amikor vezetsz. Hogy ne menj neki annak, aki előtted halad – mondta, és oldalra biccentette a fejét.

Alacsony volt. Talán 157 centi. A pólóján egy sötét, nedves foltot vettem észre. Barna haja a válláig ért, a szeme szintén barnán csillogott. Aranyos csajnak tűnt. És nagyon mérgesen tudott nézni.

Megfeszült az állkapcsom. Az ideges nőkhöz különösen értettem. Hat lánytestvér mellett nőttem fel, szóval különleges kiképzést kaptam.

– Hadd nézzem meg – szólaltam meg semleges hangon. Ez volt a csak-semmi-pánik hangom. – Lássuk, mivel állunk szemben!

A két kocsi közé guggoltam, és miközben a nő felettem állt keresztbe tett kézzel, én szemügyre vettem a lökhárítót. Aztán felpillantottam.

– Nekimentem a vonóhorgodnak. De a kocsidnak semmi baja.

Az enyém egy kicsit behorpadt, de semmi komoly.

– Szerintem ehhez nem kell bevonni a biztosítót.

Nem engedhettem meg magamnak, hogy bekerüljön egy baleset a nyilvántartásba. Nem tett volna jót az állásom szempontjából sem. A térdemre támaszkodva feltápászkodtam, és a nőre néztem.

Előrehajolt és a vonóhorgot vizsgálta. Meredten bámulta.

– Rendben – szólalt meg, és láthatóan elégedett volt a kárfelmérésemmel. – Akkor végeztünk is?

– Igen, azt hiszem, végeztünk.

Megperdült és indult, hogy beszálljon a kocsiba, és én is, hogy intézzem a bevásárlást. Ahogy előrehajolt, a lábáról leesett a flipflop, és halkan csattant a parkoló aszfaltján.

Szép feneke volt a csajnak.

– Hé – szólalt meg felém fordulva, ahogy elhaladtam mellette. – Mi lenne, ha nem a seggem bámulnád, hanem inkább hasznossá tennéd magad és hoznál nekem pár szalvétát?

Lebuktam.

A kocsim felé intettem a hüvelykujjammal.

– Ööö, az autómban nincs szalvéta, sajnos.

– Akkor találj ki valamit! – rivallt rám türelmetlenül.

Egy kicsit bűntudatom volt, amiért a fenekét bámultam – jobban mondva, inkább azért, amiért lebuktam –, szóval úgy döntöttem, segítek neki. Visszamentem a kocsimhoz, kinyitottam a sporttáskám, és elővettem belőle a pólómat. Mikor átnyújtottam neki, kikapta a kezemből és visszatrappolt az autójához.

Én csak álltam döbbenten egy helyben, részben azért, mert elvitte a kedvenc pólómat, részben pedig azért, mert a látványra igazán nem lehetett panaszom.

– Minden oké? – Próbáltam belesni az autójába, de a nő elállta előlem az utat.

Egy pici, világosbarna kutya mordult rám a hátsó ülésről. Egy kis öleb. Megrémültem. Ugyanis egyre jobban aggódtam a felsőm miatt.

– Kiöntöttem a kávét a barátom új kocsijába – magyarázta a lány. A másik flipflopját a tikkasztóan forró aszfalton hagyta, és most mezítláb volt. Vörösre festette a körmét. – Minden tiszta olyan lett! Szóval nem, cseppet sem oké minden.

– És a barátod egy fasz, vagy mi? Baleset történt.

A nő úgy nézett rám, mintha a kutyájába rúgtam volna.

– Nem, a barátom nem fasz. Te vagy a fasz. Biztosan a telefonod nyomkodtad.

Nagyon dühös lett. De túl aranyos volt ahhoz, hogy rám ijesszen. Nagyon nehezemre esett türtőztetni magam, mert legszívesebben elvigyorodtam volna. Megköszörültem a torkom.

– Nem nyomkodtam a telefonom. És ha már itt tartunk, valójában te voltál az, aki, nem tudni, miért, a fékbe taposott.

– Azért, mert meg kellett állnom – vetette oda, és hátat fordított nekem, hogy folytassa a takarítást.

Arra gyanakodtam, hogy azért állt meg, mert magára öntötte a kávéját, majd reflexből a fékbe taposott. De nem akartam bökdösni a mérges oroszlánt. Mondom, van már elég tapasztalatom ebben.

Zsebre vágtam a kezem, léptem egyet hátra, és a parkoló Vons feliratú táblája felé sandítottam, tőlem balra.

– Oké. Nos, örülök, hogy ilyen jót beszélgettünk. Ha végeztél, hagyd csak a pólómat a szélvédőn.

A kocsi anyósülésére mászott, és bevágta az orrom előtt az ajtót.

Megráztam a fejem, és magamban kuncogva elindultam a bolt felé.

Mire visszaértem, a nő eltűnt, a pólómmal együtt.

Kettő

KRISTEN

Shawn levágott egy széket a tűzoltóállomás nappalijának közepére, majd szétvetett lábbal leült velem szemben. Azért bonyolította így meg, hogy a lehető legközelebbről tudjon alázni.

A hat bőrfotel egyikén ültem, amit a tévével szemben helyeztek el. A yorkie-m, Kaszkadőr Mike az ölemben morgott.

Shawn felhúzta a szemöldökét az idióta pompadour haja alatt.

– Igyál, bébi! Gondolkodtál azon, amit mondtam? – kérdezte vigyorogva.

– Nem, Shawn, nincs bennem egy csepp mexikói vér sem, és kösz, de nem kérek semmit.

A tűzoltókapitány, Javier a folyosóról a konyha felé indult, mikor a kezemet a kutya fejére tettem és előrehajoltam.

– Shawn, csak hogy tudd: ha szájon keresztüli újraélesztésre lenne szükségem és te lennél az utolsó rohammentős a világon, inkább felajánlanám minden tulajdonomat az állatmentőknek, hogy hozzanak cserébe pár szál virágot a temetésemre.

Javier felnevetett, miközben kávét öntött magának, Brandon pedig, aki a mellettem lévő fotelben olvasott, kuncogni kezdett.

– Shawn, ez most nem jött össze.

Shawn felállt, fogta a székét és magában morogva visszatolta az asztalhoz.

Sloan könnyed léptekkel épp visszatért a mosdóból. Azt a fehér vászonszoknyát viselte, amit tavaly nyáron együtt vettünk Mexikóban, és egy szandált, aminek madzagja a lábára tekeredett. Úgy nézett ki, mint a trójai Szép Heléna.

A legjobb barátnőm egy bombázó volt. Szőke, derékig érő haj, a bal karján végig tetoválások, a gyűrűsujján pedig egy kő csillogott. Brandon pedig, a hasonlóan dögös vőlegénye, tűzoltó.

Vasárnap volt. Családi nap, amikor az állomáson dolgozó négy srác behozhatja magával a barátait, családtagjait, hogy együtt reggelizzenek. Csak Sloan meg én jöttünk be aznap reggel. Javier felesége templomba ment a lányaikkal, Shawnnak pedig nem volt barátnője.

Vajon miért nem…?

Én hivatalosan a negyedik srác, Josh miatt voltam jelen, akivel korábban még egyszer sem találkoztam.

Brandon legjobb barátja, Josh csak most költözött ide Dél-Dakotából, hogy csatlakozzon a csapathoz. Ő lesz Brandon tanúja, én pedig Sloané azon az esküvőn, amire már csak két hónapot kellett várni, egész pontosan április 16-ig. Josh lemaradt az eljegyzési buliról, úgyhogy hirtelen nagyon fontossá vált, hogy minél előbb megismerkedjünk.

Megnéztem a telefonon, mennyi az idő. Majd éhen haltam, és kezdtem egyre idegesebb lenni. A reggelit aznap Joshnak kellett hoznia, aki még mindig nem ért be, a többiek pedig nem készítettek semmi kaját, én meg még csak egy kávét ittam.

Még nem is találkoztam vele, de már most bosszantott.

– Szóval – szólalt meg Sloan, aki Brandon mellett ült egy fotelban –, elárulod végre, honnan van az a póló?

A fekete felsőre néztem, aminek az alját megcsomóztam a derekamon.

– Nem.

Sloan a szemembe nézett.

– Tamponért ugrottál ki, és egy fura fekete pólóban jöttél vissza. Tényleg nem titkolsz előlem semmit?

Brandon felnézett a könyvéből. Kiegyensúlyozott fickó volt. Általában nem hagyta, hogy maga alá gyűrje bármi is. De ha elárultam volna neki, hogy starbucksos Sumatra kávéval kereszteltem meg a vadiúj kocsiját, akkor olyan szigorúan nézett volna rám, aminél az is jobb, ha leüvöltené a fejemet.

Szóval úgy döntöttem, hallgatok.

Amúgy is feltakarítottam. A lökhárítónak semmi baja nem esett a koccanás után, amit a fékezésemmel okoztam, miután szétlocsoltam az eszpresszómat. És amit nem tud, az nem fáj neki.

Mivel a felsőmet lekávéztam, sőt azzal itattam fel a szétlöttyentett kávét, magamra vettem a parkolós pasi pólóját.

– Tyleré – hazudtam. – Érzem rajta az illatát. Hiányzik. – A pólót magamhoz húztam, és mélyen beszívtam az illatát.

A picsába, de jó illata volt!

Elég szexinek láttam azt a fickót egyébként. Ruhán keresztül is átjött, hogy dögös a teste. És helyesnek tűnt. Mindig is a frissen borotvált, fiús arc volt a gyengém.

Nagyon ki voltam már éhezve a szexre. Kezdtem idegenekkel fantáziálni. Túl rég nem dugtam. Tylert már hét hónapja nem láttam.

Sloan arca ellágyult.

– Óóó! Annyira cuki vagy! Szomorú, hogy nem lehettek együtt holnap, Valentin-napon. De már csak három hét, és végre visszakapod.

– Ja. Véget ér a bevetés végre, és hivatalosan is együtt lakhatunk. – A gondolattól görcs állt a gyomromba, de igyekeztem semleges arcot vágni.

Sloan elmosolyodott, és a szíve fölé rakta a tenyerét. Nem volt oda Tylerért, de akkor is romantikus csaj volt.

A görcs hullámban tört rám ismét, úgyhogy a hasamra markoltam és a fájdalomtól eltorzult az arcom. Rettenetes menstruációs fájdalmaim voltak. Ehhez jött még az éhség, a korábbi incidens és a hajnali hármas dráma a lépcsőházban, amiről még nem is meséltem Sloannak, pedig a rendőrök is kijöttek. Olyan fáradtság tört rám, hogy a telefonom töltőjét a kávéscsészémbe dugtam véletlenül.

Sloan az órájára pillantott, majd anélkül, hogy bármit mondott volna, turkálni kezdett a táskájában és előkapott két fájdalomcsillapítót. Átnyújtotta nekem a vízzel teli poharát, és olyan rutinosan rakta kezembe a tablettákat, mintha az ötéves lakótársi viszony alatt tökélyre fejlesztettük volna ezt a szokást.

Lenyeltem a gyógyszert, és Brandon felé fordultam.

– Jó könyv?

– Nem rossz – mondta a borítóra pillantva. – Kölcsönadjam, ha végeztem vele? – Majd mögém pillantott és felcsillant a szeme. – Ó, szevasz, haver.

Követtem a tekintetét az ajtó felé, és leesett az állam. A jóképű fickó a Vons parkolójából ott állt előttem, telirakott szatyrokkal.

A pillantásunk találkozott, és csak néztük egymást döbbenten. Majd a szeme lejjebb csúszott, a pólómra (oké: a pólójára), és vigyorra húzódott a szája.

Felálltam, letettem Kaszkadőrt a székre, a srác pedig lerakta a szatyrokat és elindult felém. Visszatartott lélegzettel vártam, hogyan fog reagálni a helyzetre.

Brandon a fotel karfájára fektette a könyvét, és felállt.

– Josh, bemutatom Kristen Petersont, Sloan legjobb barátját. Kristen, ő itt Josh Copeland.

– Hát, ööö, helló, örülök, hogy megismerhetlek – mondta, és kissé túl erősen szorította meg a kezem.

Összeszűkült a szemem.

– Én is örülök, hogy megismerhetlek.

Josh azonban nem engedte el a kezem.

– Hé, Brandon, tényleg vettél hétvégén egy új kocsit? – kérdezte, de miközben a barátjához beszélt, nem vette le rólam a tekintetét.

Felnéztem rá, és láttam, hogy megvillan a barna tekintete.

– Aha. Megnézed? – kérdezte Brandon.

– Majd reggeli után. Szeretem az új kocsik illatát. Az enyémnek most épp kávészaga van.

Rémülten néztem rá, mire a fickó vigyora még szélesebb lett. Brandon észre sem vette.

– Van még szatyrod? Segítsek behozni? – kérdezte Brandon. Sloan már a konyhába vitte a többit, és elkezdte kipakolni a kaját.

– Már csak egy kör. Megoldom – felelte Josh, és úgy nézett rám, hogy a tekintetéből kiolvastam, azt szeretné, ha vele tartanék.

– Várj, megyek én is – jelentettem be. – Valamit kinn hagytam a kocsiban.

Tartotta előttem az ajtót, és ahogy becsukódott mögöttünk, azonnal felé fordultam.

– Jobb, ha nem mondasz semmit – böktem a mellkasára az ujjammal.

Már nem is a kilöttyintett kávé zavart, hanem az, hogy el akartam titkolni a bűncselekményt. Nem volt szokásom hazudni, és természetesen az első adandó alkalommal máris zsarolható állapotba kerültem. A rohadt életbe!

Josh felhúzta a szemöldökét és felém hajolt.

– Elloptad a pólómat, te ruhatolvaj.

Keresztbe tettem a két karom.

– Ha vissza akarod kapni, befogod a pofád. Ne feledd: te jöttél nekem hátulról. Úgyhogy te sem jössz ki jól ebből a szituból.

Ismét ott volt a képén az önelégült vigyor, ami idegesítő módon még jól is állt neki. Az arcán gödröcskék jelentek meg. Kurva kibaszott gödröcskék!

– Én mentem volna neked? Biztos vagy benne? Mert nincs rá bizonyíték, hogy így történt. A kocsijának nem lett semmi baja. Jegyzőkönyv sem készült. Az én verzióm az, hogy találkoztam egy hisztérikusan viselkedő nővel a parkolóban, és odaadtam neki a pólómat, hogy segítsek. Aki aztán meglógott a ruhámmal.

– Na, ott az első baki a sztoridban – feleltem. – Soha senki nem hinné el neked, hogy hisztérikusan viselkedtem. Nem szoktam hisztizni.

– Jó tudni. – Előrehajolt. – Akkor majd eszerint módosítom a sztorit. Egy nyugodt, de nyers modorú nő segítséget kért tőlem, majd ellopta a kedvenc pólómat. Jobban hangzik? – Olyan szélesen mosolygott, hogy az már egy röhögéssel ért fel.

Seggfej!

Összeszorítottam az ajkamat, és egy lépést tettem felé. Úgy láttam, szórakoztatja, hogy beléptem az intim zónájába. Nem hátrált akkor sem, amikor a szemébe néztem.

– Te a pólódat akarod. Én azt, hogy hallgass. Azt hiszem, nem lesz olyan nehéz kivitelezni.

Tovább vigyorgott.

– Talán engedem, hogy megtarthasd a pólót. Nem is áll neked olyan rosszul.

Majd nevetve a kocsija felé indult.

Három

JOSH

Az „új srác főz” szabálynak megfelelően elkészítettem a reggelit a C csapat tagjainak. Mexikói tepsis tojást, a specialitásomat.

Próbaidősnek számítottam – én voltam az újonc. Bár már öt éve dolgozom tűzoltóként, ezen az állomáson a műszak ranglétráján az ötödik helyen álltam. Ez pedig azt jelentette, hogy én ültem le utolsóként enni és én álltam fel elsőként, hogy elmosogassak. Gyakorlatilag csicska voltam. Nekem kellett kitakarítani a vécét és lecserélni a ponyvát. Vagyis én végeztem minden mocskos munkát.

Sloan és Kristen felajánlották a segítségüket, Brandon pedig megsajnált, úgyhogy odajöttek a konyhába és lemosták a pultot meg eltörölgették a tányérokat, míg én mosogattam, Shawn és Javier pedig kártyáztak az asztalnál.

Kristen evés közben végig engem bámult, de csak akkor, mikor azt hitte, senki nem figyeli. Igazából vicces volt az egész jelenet. Továbbra is húztam az agyát. Az alapján, amit a többiek mondtak, úgy raktam össze, azt adta be a többieknek, hogy a pasijáé a póló.

Úgy döntöttem, nem leplezem le. Semmi értelme nem lett volna kiborítani Brandont azzal, hogy elmondom neki, a vadiúj kocsiján máris folt esett, de azért még a saját szórakoztatásomra szívattam egy kicsit Kristent. Ennek ellenére tartotta a száját. Cinkos páros lett belőlünk.

– Szóval, Josh, te tudsz tűzoltóautót is vezetni? – tette fel a kérdést Kristen, a tűzhely törölgetése közben.

– Igen – feleltem mosolyogva.

– És jól csinálod? Meg tudsz állni vele akkor, amikor kell? – Oldalra döntötte a fejét, mikor ezt kérdezte.

– Persze. Hacsak nem tapos valaki előttem a fékre, simán megállok. Jó vagyok ebben.

Ránéztem. Vigyorogtam. Aztán kezdtem elölről. Sloan és Brandon oda sem figyelt ránk. Hetek óta nem éreztem magam ilyen jól.

Sloan átnyújtotta nekem a vágódeszkát, hogy mosogassam el.

– Te fogod oltár elé kísérni Kristent az esküvőn – jegyezte meg mosolyogva, a barátnője felé intve. – Ő a tanúm.

– Remélem, gyalogosan jobban közlekedik, mint négy keréken – motyogta Kristen alig hallhatóan.

Elmosolyodtam és témát váltottam, még mielőtt Sloan és Brandon kérdéseket tehetett volna fel.

– Hogy hívják a kutyád, Kristen?

A kis vakarcs az ölében ült egész reggeli alatt. Néha az asztalra támasztotta a fejét, hogy jól lássa Kristen tányérját, és közben oldalt kidugta a nyelvét a szájából. Úgy nézett ki, mint egy szőrös ewok.

– Kaszkadőr Mike-nak.

Ahogy ezt mondta, felszaladt a szemöldököm.

– Tarantino?

Az ő szemöldöke is a magasba szaladt.

– Láttad a Halálbiztost?

– Naná. Az egyik kedvenc filmem. Kurt Russel alakította benne Kaszkadőr Mike-ot. És a kutyádnak tényleg problémái vannak? – kérdeztem. A kis yorkie egy pólót viselt, amin ez a felirat állt: PROBLÉMÁS VAGYOK.

– Igen, a legtöbb problémája Shawnnal van.

Kuncogtam.

Sloan korianderleveleket söpört a kezébe, majd a kukába hajította őket, Brandon pedig kiemelte a szemeteszsákot és csomót kötött a végére.

– Kristennek van egy online boltja, aminek a neve Doglet Nation – mondta Brandon. – Kis termetű kutyáknak árul mindenféle cuccot.

– Komolyan? Miket? – kérdeztem, és a szárítóra tettem egy serpenyőt.

Kristen a komposztálóba hajította a kávézaccot.

– Ruhákat, táskákat, prémium jutalomfalatot. Sloan süti őket. A legtöbbet viszont a lépcsőkből adunk el.

– Lépcsőkből?

– Ja. A kis testű kutyák általában nem tudnak felugrani a magas ágyakra. Úgyhogy megrendelésre egyedi méretű lépcsőt készítünk, ami passzol a hálószobai berendezéshez. Fémet, kárpitozottat, bármilyen stílusban.

– És az emberek megveszik? – Végeztem az utolsó edénnyel is. Leraktam száradni, és lehúztam magamról a gumikesztyűt.

– Hű, hát ja, veszik rendesen. Miért dobna ki bárki egy rakás pénzt egy szép ágyra a Pottery Barnban vagy a Restoration Hardware-ben, mikor elég beszereznie egy ronda habszivacs lépcsőt a szomszédos PetSmartban?

Bólintottam.

– Azt hiszem, értem.

– Erről jut eszembe: nincs asztalosom – vetette oda Kristen Sloannak.

Sloan mérgesen nézett rá.

– Hogy mi? Mióta?

– Azóta, hogy Miguel kilépett múlt héten. Felvették kellékesnek a Universalhoz egy szakszervezeten keresztül. Úgy menekült, mintha sugárfertőzött lennék. Ja: és három lépcsőt is rendeltek azóta.

Sloan a fejét rázta.

– És most mit fogsz csinálni?

Kristen megvonta a vállát.

– Feladok egy hirdetést. Remélem, hogy az új ember nem valami perverz lesz, aki el akarja adni a szerveimet a feketepiacon.

Felhorkantam.

Brandon egy új zsákot tett a szemetesbe és felém bökött a fejével.

– Josh asztalos. És elég jó benne.

Sloan rám nézett.

– Ez komoly?

Brandon már elő is halászta a mobilját. Tudtam, mit akar csinálni. Megmutatni nekik a tikibárt, amit a hátsó udvarunkban csináltam. Celeste tikibárját. Vagyis Brad tikibárját.

– Nézzétek! – folytatta Brandon, és körbeadta a telefont. – Ezt ő építette.

Sloan elismerően bólintott. Majd mikor a telefon Kristen kezébe került, a képernyőre meredt, aztán a szemembe nézett.

– Nem rossz – ismerte el kelletlenül.

– Kösz. De nem keresek mellékállást – jegyeztem meg, hogy lezárjam végre a témát. Semmi szükségem nem volt arra, hogy a pihenőnapjaimon kutyalépcsőket készítsek fillérekért. Az új nappalim már így is tele volt dobozokkal.

– Ja, ki az a hülye, aki kétszáz dollárt akar keresni három óra melóval? – kérdezte Kristen és legyintett. – Hát, Miguel tutira nem.

Ledöbbentem.

– Kétszáz dollárt?

Sloan citromos illatú takarítószert spriccelt a pultra.

– Néha többet is, ugye, Kristen? A stílustól függ.

Kristen a barátnőjére nézett, a tekintetéből nagyjából azt lehetett kiolvasni, hogy fogd be. Majd rám pillantott.

– A lépcsők darabonként négyszáz-ötszáz dollár közötti összegbe kerülnek, plusz szállítás. Fifti-fifti szoktam elosztani a profitot az asztalossal, persze az anyagárat nem számolva. Szóval, ja. Néha többre jön ki.

– Van fotód arról, hogy néznek ki ezek a lépcsők? – kérdeztem.

Kristen minden lelkesedés nélkül átnyújtotta nekem a mobilját, én pedig végiglapozgattam a honlap galériáját. A képeken röhejesen pici fokokból álló lépcsőkön pózolt Kaszkadőr Mike, különböző ruhákban. Egyszerű munkának tűnt. Mármint a képességeimhez viszonyítva.

– Igazából beleférne az időmbe. Ha nem találsz mást, szívesen megcsinálom neked. – Úgy voltam vele, hogy pár kutyalépcső árából vissza tudnám fizetni a hitelt. Jó pénz az.

Kristen a fejét ingatta.

– Azt hiszem, inkább a szervkereskedőt választanám.

Sloanban megállt az ütő, Brandon pedig döbbenten nézett Kristenre, majd rám.

– Naná, mindenki ezt tenné – feleltem a szememet forgatva. – Miért nem beszéljük meg ezt inkább egy kávé mellett?

Kristen összeszűkült szemmel nézett rám, én pedig kérdő tekintettel vártam a válaszát.

– Rendben – bökte ki végül, bár láthatóan fizikai fájdalmat okozott neki. – Csinálhatod a rohadt lépcsőt. De csak addig, míg nem találok valaki mást. És előre közlöm, hogy keresni fogok új embert.

Sloan értetlenkedve nézett ránk.

– Srácok, nem akartok elmondani nekünk valamit?

– Láttam, hogy a seggemet bámulja – vágta rá Kristen gondolkodás nélkül.

Megvontam a vállam.

– Így van. Nincs mentségem. Nagyon szép segg.

Brandonból kitört a nevetés, Sloan pedig a barátnője arcát fürkészte. Kristen próbált dühösnek tűnni, de láttam rajta, hogy jólesett neki a dicséret.

Kristen sóhajtott.

– Add meg az e-mail-címed! Átdobom neked a részleteket. Ha végeztél, szólj, és megcsináltatom, aztán pedig elküldöm neked a szállításhoz szükséges öntapadós etiketteket. És át akarom nézni az összes árut, még mielőtt feladod őket postán, úgyhogy meg se próbáld fél seggel csinálni a munkát!

– Várj, neked nincs boltod? – kérdeztem. – És mégis, hol készítsem ezeket a lépcsőket?

– Nincs garázsod, vagy ilyesmi?

– Egy bérlakásban lakom.

– Klassz. Hát akkor úgy tűnik, ez nem neked való meló – mondta vigyorogva.

Sloan a barátnőjére bámult.

– Kristen, van egy üres, háromszemélyes garázsod. Legtöbbször nem is ott parkolsz. Nem dolgozhatna ott?

Kristen a szeme sarkából Sloanra pillantott.

Most én vigyorogtam.

– Dehogynem – mondtam.

Hangos pityegés harsant fel a tűzoltóállomás hangszóróiból, vörös fényjelzés kíséretében. Hívásunk volt. Kristen le sem vette rólam a szemét, míg a diszpécser elhadarta a részleteket. Kár. Pedig szívesen együtt lógtam volna még a zsémbes tanúval egy kicsit.

De nem volt szerencsém.

Brandon Sloanhoz hajolt és megcsókolta. A lányok valószínűleg nem lesznek már itt, mire visszatérünk, gondoltam.

– Majd mi befejezzük a takarítást – mondta Sloan.

– Kérd el a számom Brandontól – kiáltotta oda nekem Kristen, és úgy kulcsolta össze maga előtt a két karját, hogy világos legyen, nem akar kezet fogni velem.

Mivel orvosi beavatkozásról volt szó, nem kellett felvennünk a tűzoltóruhát. Brandon meg én egyenesen a járműcsarnokba siettünk, ahol a kocsik sorakoztak. A hátamon éreztem Kristen tekintetét, és elvigyorodtam. Utált engem. Abban a pillanatban több nő is így volt ezzel a világon.

Bár Celeste, a hat testvérem és az anyám azért voltak dühösek, mert elköltöztem. Még a kis unokahúgaim is sértődötten viselkedtek, mikor felhívtam őket. Az egyik hét-, a másik nyolcéves, de már most profik abban, hogyan ejtsék ki a szájukon passzív-agresszív módon, hogy „jól vagyok”.

– Na, mi a véleményed Kristenről? – kérdezte Brandon mosolyogva, ahogy beszálltunk a kocsiba.

– Jó fejnek tűnik. – Megvontam a vállam és feltettem a headsetem.

Brandon meg én egy évet együtt töltöttünk Irakban. Jól ismert engem. Normális körülmények között Kristen pont az én típusom volt. Tetszettek az alacsony, barna hajú lányok – és igazából azok is, akik meg merték nekem mondani, hogy húzzak a picsába.

– Ennyi? Jó fejnek tűnik? – kérdezte, és ő is feltette a headsetjét. – Ezért nézted meg a seggét?

Javier elfoglalta a helyét, és magában nevetgélt Brandon megjegyzését hallva, Shawn pedig csak most szállt be az autóba, ezért lemaradt a beszélgetés elejéről.

– Kristen kurva dögös csaj. Én minden alkalommal jól megnézem a seggét, mikor bejön. – Feltette a headsetet. – Egyszer, mondjuk, meg is harapott a kutyája.

Mind felnevettünk, és a tűzoltóautó elindult.

– Nem jövök be neki. Van pasija. És nem is nézek most ki jól. – Megnyomtam a gombot, ami a garázsajtót nyitotta. – Plusz: még nem egyenlítettem ki a számlát az előző nővel.

Hát, ja: szó szerint.

Négy

KRISTEN

Hazafelé úton el is indult a faggatózás.

– Mi a fene volt ez közted meg Josh között? – támadott le Sloan abban a pillanatban, hogy az ütött-kopott Corollájával kigördültünk a tűzoltóállomás parkolójából. – Mióta sértődsz te meg azon, hogy egy pasi megnézi a segged?

Nem szoktam. Semmi nem szokott kihozni a sodromból, csak a karfiol és az emberi hülyeség. Csak nem akartam, hogy ez a seggbámuló folyton ott legyen a közelemben, mert ha rám nézett, nagyon nehéz volt visszafogni magam és nem nézni vissza.

Josh olyan volt, mint a hűtőben várakozó fagyi a fogyókúrád alatt. Pont az ideálom, és mivel hiányzott a szex, ez a fickó olyan volt számomra, mint egy büntetés. Kevés férfi tudott szót érteni velem a zabosabb napjaimon, és az, hogy ő felvette a kesztyűt, felért egy előjátékkal. Semmi szükségét nem éreztem, hogy ennek a kínzásnak tegyem ki magam napi rendszerességgel.

– Ha elmondom neked az igazat, megígéred, hogy nem árulod el Brandonnek? Most, hogy a menyasszonya vagy, mennyire kell őszintének lenned vele?

Felnevetett.

– Mondd el!

Így aztán elmeséltem neki a kiömlött kávé és a póló történetét.

– Te jó ég! – hüledezett, ahogy ráfordult a Topanga Canyon Boulevard-ra. – Brandon ezt sosem tudhatja meg. Mármint soha-soha!

Bólintottam.

– Ja, tudom. Öt percre adta kölcsön a kocsiját, hogy kiszaladjak tampont venni, és én nem elég, hogy eláztatom az autót kávéval, de még össze is koccanok a legjobb barátjával.

Sloan kocsiját is kértem már kölcsön, de azon nem lehetett mit tönkretenni. Egy rakás speckó utasítást kaptam mellé: ha beindítom a motort, a kulcsot kicsit rázogatni kell, az ajtó csak úgy nyílik, ha vállal kifeszítem, és vigyázzak, meg ne ijedjek a biztonsági öv csikorgó hangjától. Nem fenyegetett az a veszély, hogy szörnyethalok egy bevásárlóközpont parkolójában, mert be sem tudtam indítani a motort. Ha szétöntöttem volna odabenn a kávém és balesetet okozok a kocsijával, senki nem hibáztatott volna. Ha tropára barmoltam volna a kocsit, valószínűleg még akkor is jobb állapotban lett volna, mint átlagos napjain.

– Hogy lehet az, hogy Brandon vett magának egy új pickupot meg egy motort is, te meg még mindig ezt a csotrogányt használod?

– Szeretem ezt az autót – jelentette ki Sloan, és féloldalas mosolyra húzódott a szája. – Josh cuki, nem?

– Ja, ha nem lenne pasim, biztosan alámásznék.

Sloan levegő után kapkodott és hatalmas szemeket meresztett rám. Szexuális téren jóval konzervatívabb volt nálam. Az egyik kedvenc hobbim az volt, hogy őt sokkoljam. Sosem hagytam ki egy lehetőséget sem.

Megvontam a vállam.

– Mi van? Tavaly óta nem szexeltem. És ennek a pólónak elképesztő illata van. – Ismét megszagoltam a nyakát. – Mint a tesztoszteron és a cédrus keveréke. És láttad, hogy mosogat? Olyan volt, mint Mr. Február egy szexi tűzoltós naptárban. Pontosan az ilyen pasik miatt figyelmeztetett arra mindig a nagymamám, hogy legyen rajtam tiszta alsónemű, mert bármikor autóbalesetem lehet.

Sloan a fejét ingatta.

– Szerintem te valójában pasiból vagy.

– Bárcsak igazad lenne! Akkor nem lennének gondjaim az elbaszódott vízvezetékek miatt. – A hasam megint görcsölni kezdett, felszisszenve markoltam meg.

Mikor Sloan megállt a piros lámpánál, rám nézett.

– Rosszabb, mint szokott?

Rosszabb volt.

– Nem, olyan, mint szokott.

Sloannak nem kellett tudnia az igazat. Ő az a típus volt, aki boldogan cipelte más gondját a saját vállán – főleg azokét, akiket szeretett. Úgy voltam vele, hogy majd ha visszatért a mézeshetekről, elmesélem neki, mit mondott a doki. Addig hadd legyen önfeledt és boldog.

Nem akartam tönkretenni mindkettőnk életét.

Míg én az e-mailjeimet futottam át, Tyler hívott. Egy óra telt el azóta, hogy Sloan kitett a lakásom előtt. Továbbra is görcsöltem és iszonyú szarul voltam. Néztem a csörgő telefont, vártam, hogy négyszer kicsengjen, aztán felvettem.

– Szia, szívem! – Több lelkesedést csempésztem a hangomba, mint amennyit valójában éreztem. Ha katonával jár az ember, akkor ez van: nem sokat tudtok beszélni egymással. Maximum heti egyszer. Akkor kell felvenned, ha a másik épp ráér, akár van hozzá hangulatod, akár nincs.

És aznap nekem egyáltalán nem volt.

– Szia, Kris! – válaszolta szexisen. Van benne egy kis francia, meg talán egy kis spanyol akcentus is. Mindig ilyen a hangja. – Megkaptam a csomagot. Megmentetted vele az életem.

A dohányzóasztalra tettem a laptopom és a konyhába indultam, nyomomban Kaszkadőrrel.

– Akkor jó. Aggódtam, hogy nem érkezik meg időben.

– Pénteken kaptam meg. El sem hiszem, hogy most már kedvemre ehetek csokiba mártott kávészemeket.

– Örülök. – Fogtam egy üveg hipót meg egy rongyot, és kitártam a hűtő ajtaját. Telefonálás közben általában járkálni szoktam. De ha ideges vagyok, akkor takarítok.

Ezúttal a stressz győzött.

Elkezdtem kipakolni az ételhordókat és a gyümölcsleveket, elrendezgettem őket a padlón, miközben a vállam és a fülem közé szorítottam a telefont.

– Veszek neked egy csomót és telepakolom a kamrát, mire hazaérsz.

A kamrát. Úgy kellene fogalmaznom, hogy a kamránkat. Nem tudom, miért idegenkedem ettől a szótól. Kinyitottam a hűtő melletti szekrényt, ahol a kukát tartottuk, és sorban belehajigáltam a műanyag dobozos maradékokat.

– Holnap lesz Valentin-nap – énekelte, hogy cukkoljon.

Elutasítón mordultam egyet a hűtőszekrény felé. Gyűlöltem a Valentin-napot. Jól tudta. Felesleges pénzkidobás.

– Remélem, nem tervezted, hogy virágot küldesz nekem – jegyeztem meg szárazon.

Éreztem, hogy mosolyog a vonal túlsó végén.

– Hát akkor mit küldjek neked helyette? – kérdezte.

A polc legvégébe nyúltam, és leemeltem egy oldalára fordított, kétliteres Sprite-ot.

– Semmit. Hé, nem tudsz valakit, aki ért a famegmunkáláshoz?

Egy sziszegő hang kíséretében letekertem a palack kupakját, majd a mosdóba kezdtem önteni a tartalmát.

– Nem. Miért?

– Ja, semmi, csak Miguel felmondott – motyogtam.

– Mi van? Miért?

– Kapott egy másik állást. Szükségem van egy új asztalosra. Van egy fickó, aki jelentkezne, de nem tűnik elég jónak. – Megemeltem az ajtóban álló fűszerespolcot. – Nincs saját munkaterülete, úgyhogy az én garázsomban melózna.

– Senkit nem ismerek, aki értene a famunkákhoz, Kris. De figyu, ha fel is adsz hirdetést, várd meg, hogy hazaérjek, még mielőtt interjúztatni kezdesz. Egy csomó perverz alak van, te pedig egyedül vagy.

Eszembe jutott a délelőtti 911-es hívásom. Tylernek nem beszélhettem róla. Csak aggódott volna, mikor úgysem lehet tenni semmit.

Gondosan kiöntöttem a mustáros és ketchupös flakonokat, majd elkezdtem kiöblíteni őket a mosogatóban.

– Na és mi a nagy terved, ha megszabadulsz? Mennyi idő múlva fognak szerinted alkalmazni?

Nem mintha nagyon aggódnia kellett volna a bevételek miatt. Tyler gazdag családból származott. De ha nem fog mindennap dolgozni, el sem tudom képzelni, hogy viselem majd el az együttélést.

Már két éve voltunk együtt, de folyton kiküldetésben volt. Egy bárban ismertem meg, épp mielőtt elutazott volna. Csak a távkapcsolatot ismertük. Ha valaki rendszeresen csak két hétre jön haza és azzal az ember végigszexeli azt az időt, az egy dolog. De hogy együtt éljek egy pasival, aki folyton ott lebzsel körülöttem és fogalmam sincs, hogy mikor megy el újra, hát az egész más szitu.

Teljesen kiborított ez az egész. Volt eddig egy szinte teljesen láthatatlan pasim, akit most felvált egy másik, aki nonstop itt lesz mellettem.

És az egész az én ötletem volt.

Jelentkezni akart, hogy ismét besorozzák, de azt mondtam neki, ha így dönt, én szakítok vele. Nem bírnék elviselni még egy bevetést. De időközben rájöttem, hogy erre sem vagyok képes. Szerettem, meg minden, de hatalmas változást jelentett volna.

– Amint hazaérek, el kell mennem egy beszélgetésre a külügyminisztériumba – válaszolta. – Lehet, kell majd egy kis idő, mire bekerülök. És amíg ellenőrzik a hátterem, egy csomó időt tudok majd veled lenni.

Az ajkam megfeszült. Letettem a polcot fejjel lefelé, hogy száradjon.

– Ja. Míg várunk, kibérelhetnénk egy faházat fenn, a Nagy Medve-tónál. Tudod, a Santa Catalina-szigeten. Jó buli lenne.

– Vagy valami jobb helyen. Miért maradnánk Kaliforniában, ha elmehetünk valahová, ahol még sosem jártunk?

Szeretett utazni.

Elmosolyodtam, nem túl lelkesen, és nekiestem a következő polcnak. Kaszkadőr ugatott. Mindig izgalomba jött, ha nyitva állt a hűtő ajtaja. Sosem adtam neki emberkaját, de valami azt súgta, hogy amikor Sloan itt volt nálam, kapott tőle néha pár szelet pulykaszalámit.

– Csak nem a kis ősellenségem az? – kérdezte Tyler. – Remélem, nem fog többé megharapni.

Megrántottam a polcot. Beragadt.

– Különben?

– Különben a tóban köt ki – nevetett fel. Persze csak viccelt, de engem baromira idegesített.

– Hogyan tudsz kezelni egy csapat felfegyverzett lázadót, ha egy kétkilós kutyával sem bánsz el? – Keményen megrántottam a polcot, mire végre elmozdult a helyéről, a fűszeresüvegek csak úgy csörömpöltek közben.

– Ha az a kis hájpacni kétkilós, én megeszem a kalapom. – Tyler kuncogott.

Felnevettem, és éreztem, hogy kicsit kezd jobb kedvem lenni.

– Nem kövér, csak nagy a szőre.

– Tudom. Csak húzom az agyad. Tudod, hogy szeretem a kutyádat. – Pár másodperc múlva hozzátette: – Mi amor?

Ez volt a kis játékunk. Elvigyorodtam, de csöndben maradtam. Letettem a fűszerespolcot a konyhaasztalra és becsuktam a hűtőszekrény ajtaját.

– Amore mio? – folytatta olasz nyelven.

Továbbra sem reagáltam. Többet akartam. Még legalább kettőt.

– Meine Geliebte?

Ez talán német volt?

– Mon amour?

Uh, na ez ütött. A franciával mindig be lehetett indítani.

Tyler katonaporonty volt. A szülei diplomataként dolgoztak a világ különböző pontjain. Négy nyelven beszélt óvodás korára. És most már kilenc ment neki. Tolmács volt. És a legintelligensebb férfi, akivel valaha találkoztam.

Szinkrontolmácsolásra specializálódott, és elképesztő volt, amit csinált. Mivel tudott arab és perzsa nyelven is, a Közel-Keleten különösen becsülték. Keményen lobbiztak, hogy megtarthassák. Az, hogy ennek ellenére el akart jönni, sokat elárult az irántam való érzéseiről.

Hátamat a hűtőszekrénynek döntöttem és a padlóra csusszantam. Csak úgy vigyorogtam.

– Igen?

– Tudom, hogy ideges vagy, amiért hazamegyek. Hallom, hogy takarítasz.

Túl jól ismert engem.

– Miért, te nem? De most őszintén: azért ez az egész helyzet annyira durva, nem? Sosem töltöttünk együtt két hétnél hosszabb időt egyhuzamban, most pedig összeköltözünk. Mi lesz, ha az agyadra megyek? Mi lesz, ha a tizenötödik napon meg akarsz majd ölni álmomban?

Vagy mi van, ha én akarlak megölni álmodban?

Persze elvileg teljesen érthető volt a szitu. Nem volt hol laknia. Minek vett volna ki albérletet? Úgyis mindig itt lenne nálam. És ha itt lenne, akkor minek fizetne lakbért?

Már hat hónapja megbeszéltük ezt az összeköltözést. Akkor döntöttük el, mikor Sloan meg én kiköltöztünk a kérónkból és kivettem ezt a házat. Nem azt éreztem, hogy szintet lép a kapcsolatunk, hanem inkább azt, hogy hirtelen felém gurul egy bazi nagy hordó, amire nem számítottam.

– Kris, az lenne a durva, ha újabb két évet töltenék tőled távol. Nem csak neked volt így nehéz. És szuper lesz együtt. Ha meg mégsem, akkor majd megmondod, hogy húzzak a picsába, és kiköltözöm.

Szipogtam és a homlokomra tettem a kézfejem. Istenem, mi a szar bajom van?, tépelődtem.

– Tyler, sosem volt még úgy, hogy láttad, mennyire őrülten viselkedsz, de nem tudtál tenni ellene semmit, mert leblokkoltál?

– Te vagy a legkevésbé őrült nő, akit ismerek. Épp ezt szeretem benned annyira. Teljesen normális, hogy idegeskedsz. Nagy lépés lesz. – Témát váltott. – Hogy érzed magad? Kitűzték már a műtét napját?

– Két és fél hónap múlva lesz. Két héttel Sloan esküvője után. Már nem vagyok vérszegény – tettem hozzá.

– Az jó. Bárcsak ott lennék már most, hogy gondodat viseljem!

– Ó, igen? És elugrasz majd betétet venni nekem? – kérdeztem szárazon, mert tudtam, hogy ez a feladat mennyire sértené a férfiúi önérzetét. A pasik annyira ki tudnak borulni azon, ha női terméket kell vásárolniuk! Sosem értettem, miért csinálnak ebből olyan nagy dolgot.

– Na ne rohanjunk most ennyire előre!

Mosolyogva forgattam a szemem.

– Szerencséd, hogy csak egy dologban lesz szükségem a segítségedre. Már a falat kaparom.

Felnevetett.

– Addig oké, míg nem valaki más hátát kaparod.

Azonnal Josh jutott eszembe.

Tylernek nem volt mitől tartania. Soha nem léptem félre. És nem is fogok.

Akinek csak egy csepp józan esze is van, annak eszébe sem jut, hogy hűtlenkedjen.

Na ezért nem hozhatod magad olyan helyzetbe például, hogy felveszel asztalosnak egy dögös tűzoltót, hogy ott dolgozzon órákon át a garázsodban.

Josh igencsak próbára tenné az akaraterőmet.

– Kris, most mennem kell. Pár nap múlva megpróbállak ismét hívni. Ne idegeskedj! Alig várom, hogy lássalak. És ha ott leszek, szétszedlek – tette hozzá.

Ettől máris jobb hangulatba kerültem. Persze az, hogy mennyire fog tudni szétszedni, azon is múlt, hogy a feje tetejére állt ciklusom melyik szakaszában leszek épp. De az ajánlat mindenképp tetszett.

– Alig várom – feleltem vigyorogva.

– Szeretlek.

– Én is szeretlek.

Letettük, és akkor szembesültem vele, milyen rendetlenséget csináltam. Kaszkadőr a káosz kellős közepén csücsült és engem nézett. Fehér kis álla úgy nézett ki, mint egy diótörő szakálla.

Oké. Minden rendben lesz, döntöttem el.

Az elkövetkező három órában azonban ugyanúgy megállás nélkül sikáltam a konyhát.