LÉLEKZÁRVÁNY

Heisen Mirna

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

ELSŐ RÉSZ

1.

Tilda egy oszlop mögül nézte, ahogy férje a földön fekvő katonához rohan, és vizsgálni kezdi.

Hiába hadakozott vele, Zoli kitépte karját a szorításából, és a meglőtt harcoshoz futott. Tilda összerezzent, amikor látta letérdelni az éles köveken és a szúrós félsivatagi gyomokon. Azonnal elkezdte kibontani az áldozat véres zubbonyát. A sebesült férfi teste remegett a sokktól, és Zoli is mintha csak találomra kapkodott volna: hol kereszttel megjelölt hátizsákjába nyúlt, hol a véres ruhadarabokat rángatta, hol a katona poros arcát fogdosta. Motyogott valamit, amire a katona talán még reagált is.

Tilda nem tudta elhinni, ami történt.

Zoli védőfelszerelés nélkül rontott ki a tábori kórház fedezékéből. A földön fekvő sebesült szájából vérpatak buggyant elő.

Elfogyott az idő.

Újabb lövés dördült a település romjai közül.

Tilda rémülten nézte Zoli kifeszülő testét. Mintha órák alatt rogyott volna a talajra, pedig csak pár pillanat telt el. Remegett, majd újabb két golyó után mozdulatlanná dermedt.

Tilda előtt elsötétült a világ, egy kis időre a saját szíve is megszűnt dobogni. Nyilallt a fejében az értetlenség.

Forró könnyek csordultak ki a szeméből, beharapta az ajkát, és kezét ökölbe szorítva ő is szaladni kezdett. A fejében támadt morajlástól a közeledő helikopter hangját sem hallotta, és a repülő jármű

látványa is csak oda nem illő kirakósdarabnak tűnt a széthulló környezetben. Fogalma sem volt róla, mit csinál.

A nagy kavarodásban csak Zolira fókuszált. Letérdelt hozzá, mire nadrágját átfúrták az éles kövek és a szúrós gazok. A férje teste alatt fekvő katona még remegett egy kicsit, de szeme már élettelenül meredt a semmibe. Zoli arca nem látszott, jóformán a porba fúródott. Tilda oda akart nyúlni hozzá, ám keze félúton megállt.

Hatalmas erejű lökést érzett az oldalán, mintha szétrepedt volna a felsőteste.

Hunyorogva felnézett, és egy homályos alakot látott moccanni a szeme sarkából.

Nem tudta, hogy álmodik-e, vagy tényleg történt valami.

Száz méterre tőlük fekete ruhás, maszkos férfi állt, és puskájával rájuk célzott.

Tilda lenézett a karjára. Nem lökés volt az, amit érzett, hanem lövés. Vérfolt terjedt a blúza ujján.

Az ő vére.

Testét oldalról és hátulról iszonytató forróság árasztotta el, amely apránként átfordult valami fogvacogtató, fagyos érzésbe, és miközben elterült a talajon, az éktelen zajból egyszeriben letaglózó csend lett, a fájdalom pedig elmosta a saját határait. Kitapogatta Zoli karját, és rátette a kezét. Pár

pillanatig még érezte a tenyere alatt, aztán előbb a hallása szűnt meg, aztán a tapintása is.

Hidegrázás vett rajta erőt, majd végzetes kimerültség. Behunyta a szemét, és kifújta magából az utolsó csepp levegőt is.

***

Szinte azonnal újra kinyílt a szeme, és megint lecsukódott. Ugyanott feküdt, de nem volt körülötte senki.

Süket csönd vette körül, szíve dübörgését sem hallotta, és nem érezte maga alatt a talajt. A szokatlanul sűrű és vöröses levegőben szél sem rezzent.

Körülnézett. Eltűntek a katonák és a járművek.

Felállt és megfordult. A tábori kórház bejáratában természetellenes, világító vörös köd gomolygott kifelé, és körülötte fekete-fehérré sápadt a világ. Az ajtó volt a legerősebb fényforrás, a keleti láthatár is éppen csak homályosan derengett.

Mozgást észlelt a ködben, ezért arrafelé indult. Lába és karja lomhán és nehézkesen lendült, mintha víz hullámai között siklott volna. Blúza lassan, nyúlósan lebegett körülötte. Nem hallott hangokat, és nem lélegzett. Szinte odaúszott a bejárathoz.

Egy-kettőre beburkolta az ajtóban kocsonyássá tömörülő, piros köd, szinte át kellett fúrnia magát rajta. Különös alakzatok rendeződtek az ujjai köré: egyszerű kis vörös fénypiramisokból álló minták.

Amikor belenyúlt a hálózatukba és kezével széthasította őket, a füzérek ezernyi miniatűr gúlára hullottak szét. Mozgás közben oldalaikon különféle árnyalatok csillantak meg, de amikor újra összekapcsolódtak, megint a vörös dominált bennük. Tilda egy darabig elbabrált volna a játszi köddel, de valami előrefelé hívta, ezért dacolni kezdett a visszahúzó félelemmel. Erőt vett magán, és belépett az ajtón.

Odabent lassan szétoszlottak a ködpamacsok, és egyszer csak egy határtalan térben találta magát. Irdatlan, cseppkőszerű oszlopok gyűrűjében felfoghatatlan méretű csigalépcső tűnt fel.

Szintjein átjárók derengtek fel, különféle színű ködök lepték őket. Egy szinttel lejjebb borongós sötétkék kapu látszódott, eggyel feljebb pedig egy hajnalfényű lilás. A többi kapu a végtelen homályába olvadt.

Tilda felnézett. Halvány emberszerű testeket látott káprázatos, lebegő és forgó fénygömbök közepében. A gömbök valójában egy másik lény testéhez tartoztak, védőburokként és szállítóeszközként szolgáltak.

Aztán lenézett. Vöröses, emberi lábakat látott a teste alsó részén, de ezüstös fény áradt belőlük, amely kristályos alakzatokat hozott létre körülötte az idegen térben, mintha áttetsző, dérlepte fenyőerdő burjánzott volna szanaszét belőle.

Odalent, a sötét mélységben sokkal halványabb fényű foltok gomolyogtak, és közöttük – hol tűszúrásszerű pontokban, hol bizarr szögletes vagy füstszerű fraktálmintázatokban – fekete lyukak falták magukba az energiát.

Tilda felemelte a fejét, és megpillantotta a lefelé ereszkedő Zolit egy fokozatosan halványuló kék

fényburokban. Egyszerre volt ismerős és ismeretlen: teste vöröses volt, és emberi formájú maradt, de szokatlan, hópehelyszerű alakzatokban rezgő, világoskék fényt sugárzott, amely beleolvadt kísérője nagy, forgó fénypalástjába.

Zoli egy pillanatra Tildára nézett, miközben a kozmikus csigalépcső mentén süllyedt lefelé. Ahogy egyre lejjebb került, úgy halványodott a teste körüli fény, míg végül a sötétkék átjáró magába szippantotta a kísérőjével együtt.

Tilda kiáltott volna, de nem volt hangja, utánuk szaladt volna, de anyagtalan teste alig akart engedelmeskedni. Szeme sarkából észrevette a sebesült katonát, akit Zoli próbált megmenteni a harctéren: egy lila fénygömbben haladt felfelé a csigalépcsőn a lilás-rózsaszínes kapu irányába. Az ő

fénye egyre erősebb lett, a végén már szinte vakított, még a mérhetetlen távolságból is.

A fény- és árnyéklények hol felszívódtak az irdatlan spirálban, hol előbukkantak belőle, és lassan elenyésző fényfonatokat vagy füstkígyó-ködöket hagytak maguk után.

Tilda riadtan nézett le a sötétkék átjáróra.

Zoli ott tűnt el, a világtalan éjben.

A mélységből néhány fekete lyuk közelebb lendült Tildához. A teret és a fényt könyörtelenül habzsolva haladtak feljebb. Tilda egyszeriben kiszolgáltatott prédának érezte magát, ösztönösen maga köré kulcsolta karjait. A hasadékok egy-kettőre ott termettek körülötte, és még több vált ki a galaxis-lépcsőből, mintha az egész univerzum szögletes építőköveire mállott volna szét, és pusztító rései egymás felé közelítettek. Tilda hátrálni kezdett, de a háta mögött fallá sűrűsödött az átjárót megtöltő kocsonyás, vörös köd.

Megszédült a megsemmisülés félelmétől.

Mielőtt felértek volna hozzá a kíméletlen örvények, egy vakító alak ereszkedett le vele szemben.

A testéből áradó ezüst fény zúzmarás kristályrengetegbe rendeződött, akárcsak Tilda teste körül, egyben hatalmas fénygömböt is alkotott, egy forgó burkot, amellyel körbeölelte Tildát. Az ezüstgömb belülről millió ágú csillagnak vagy millió oldalúra csiszolt üveggömbnek nézett ki. Hidegnek tűnő

fénye ellenére otthonos, erőt adó közeget biztosított.

A sötét hasadékok közben összeszűkültek, és visszavonultak.

Megmentője szembefordult Tildával. Rávillantotta mandulavágású, sötétszürke szemét, amely visszatükrözte az ezüst fényt. Tildára ismerős és ismeretlen érzések özöne zúdult.

Az ezüst lény nem engedte közelebb lépni magához. Az arcát fürkészve olvasott az érzéseiben és a gondolataiban, tudta, hogy többfelé is menne egyszerre, tudta, hogy mennyi mindentől fél, tudta, hova vágyik, de azt is tudta, hogy hová nem engedheti.

A lény testének két oldalán kiszélesedett a fényburok, és nyalábjai Tilda felé lendültek, mint gyorsan terjedő jégvirágok egy befagyó ablakon. Aztán mintha szétrobbant volna az üveg, szétrepedtek a minták, és nagy nyomással visszalökték Tildát a vörös átjáróba, ahonnan kijött.

Tildát beszippantotta hátulról a sűrű, kocsonyás köd. A parányi vöröses gúlák csalóka alakzatai beborították a testét, a levegőtlenség fájdalma belehasított a mellkasába, és minden megszűnt.

***

– Hall engem, Szász doktornő?

Aggodalmas arc bontakozott ki a semmiből, fokozatosan telítődött színekkel, és egyre jobban kiélesedett.

Tildának fájt a levegővétel. Gémberedett volt a teste.

Műszerek és gépek pityegtek. Sima, vakolt falszakaszok és csempés területek osztották kiszámítható négyzetekre a világot.

A szemüveges férfi őszes hajából enyhe dohányfüst áradt, és beleolvadt a fertőtlenítőszagba.

Tilda gyomra felkavarodott, de végül nem hányt, csak még jobban égette torkát a fájdalom. Egy nő is érkezett, és a férfival együtt ugrásra készen lesték az arcát.

Tilda meg akart szólalni, de csak halk krákogásra futotta tőle.

– Kétszer is intubáltuk, fájhat a torka – magyarázta a nő.

– Szeretné hallani, mi történt magával? – kérdezte a férfi.

A bólintás és a nyelés is fájdalmat okozott Tildának. Behunyta a szemét, mire egy forró könnycsepp gördült ki belőle.

– A találatoktól minimálisan sérült a bal veséje és a mellékveséje is, illetve a csípője bal oldala, és a gerincét is erős ütés érte. A műtétekkel sikerült visszafordítanunk a nagyobb károsodásokat. Több helyen is van sztent és cső a testében. A perifériás idegi szabályozás zavart lehet, és sok vért is vesztett. Ettől függetlenül szerencséje volt, mert könnyen stabilizálódott. Csak annyit tudok mondani, hogy szépen halad, de rengeteg türelemre lesz szüksége.

A férfi a nőre nézett, aki hozzátette: – Kap fájdalomcsillapítót az infúzióban, ha mégis szüksége lenne többre, jelezze a csengővel!

Kellemetlen és súlyos csend állt be.

– Tudja, hogy… mi történt a férjével? – bökte ki végül az orvos. Tilda bólintott. A férfi gyorsan megrázta a fejét, mintha ezzel elhessegethetné a tragédiát: – Két látogatója is érkezett.

Beengedhetjük őket?

Tilda szorosan behunyta a szemét. Mire újra kinyitotta, egy beesett arcú, sötét hajú, középkorú asszony állt az ágya mellett gyászruhában.

– Dorisz... – nyögte ki – ...ugye vigyázol rá?

A nő törődötten bólintott, kis mozdulata is mérhetetlen bánatot sugallt. – A fiatok… a fiad… télen hozzám költözött, onnan jár iskolába. Rá ne legyen gondod, csak épülj fel!

– Nagyon sajnálom.

Dorisz lesütötte a szemét, és lehajtotta a fejét.

– Köszönöm, hogy megpróbáltad visszahozni a bátyámat arról a veszélyes helyről.

Tilda arca alig észrevehetően megrándult.

– Le kellett volna fognom… nem utána rohanni a csatatérre.

– Azzal a makacssággal szemben nem volt esélyed.

– Talán igazad van – suttogta Tilda.

– Nándi jó kezekben van. Barátok és szomszédok is segítenek, jól fogadták az iskolában.

Érettebben viselkedik, mint egy átlagos tizenkét éves.

– Eltemettétek… Zolit?

– Igen, miután hazahozták. Az orvosok nem tudták megmondani, mikor leszel olyan állapotban, hogy részt vehess, ezért a plébános téged is megemlített a gyászbeszédben. Vedd úgy, hogy ott voltál.

Tilda behunyta a szemét, és újabb könnycseppek gördültek le az arcán. Dorisz megsimogatta branülös kezét.

Látszólag csak pár pillanat telt el, és már egy szőke fiú állt a helyén.

– Jó, hogy felébredtél, anya – szólalt meg halkan.

Tilda elmosolyodott.

– Milyen az új iskola?

– Szokatlan. Próbálok sokat beszélni a régi barátaimmal.

Tilda arcán egymást kergették a könnyek. – Megkaptad a robotos sakkot karácsonyra?

– Igen.

– Ilyet szerettél volna?

– Az Alternatív Univerzumok karakterei – bólintott Nándi, kissé tompa tekintettel.

– Ki játszik veled?

– Az egyik új osztálytársamat érdekli.

– Hm… Majd nekem is megtanítod, ha kijutok innen.

Csend lett, Nándi arca megrándult, Tilda pedig a szemközti üres betegágy felé nézett.

– Mindig attól féltem, hogy tehetetlenül nézem majd, ahogy téged valami baj ér… – vallotta be halkan. – De a fordítottja… sem jobb. Ugyanolyan tehetetlen érzés.

– Én nem vagyok tehetetlen, anya. Segítek, ahol tudok.

Tilda könnyezve bólintott, és Nándi szeme is egyre jobban csillogott. – A plébános úr azt mondta, hogy ez elkerülhetetlen volt – suttogta. – Dorisz közelében van a temploma.

– Tényleg?

– Igen. Biztos igaza van. Nagyon bölcs. És jó fej. Focimeccseket is szervez. Sőt, néha beáll játszani. Ritkán van ideje, rengeteg a dolga.

Nándi sokáig hallgatott, majd halkabban folytatta.

– Igyekezz hazajönni, jó? Szeretném, hogy ott legyél velem. Ha már apát nem tudtad hazahozni.

Tildába féktelen bűntudat hasított.

– Ne haragudj. Megpróbáltam.

Behunyta a szemét, és órákig ki sem bírta nyitni. Hallotta, ahogy egy nővér odasétál az ágyhoz, érezte Nándi kezének szorítását az ujjain, majd léptek kopogtak az ajtó felé, és csend lett.

A gépek idegőrlően csipogtak és sziszegtek tovább, csak az időnként a vénájába csurgó nyugtató mentette meg attól, hogy kitépjen magából mindent, és négykézláb kikússzon az ajtón.

***

Sokáig összemosódott benne az álom és a valóság, elködösültek az ébrenlét határmezsgyéi, és Tilda csak sodródott ide-oda. Néha álmában visszahozták Zolit az életbe, aztán napokba telt feldolgoznia, hogy mégsem az a valóság. Ide-oda rángatta a múlt és a jelen. Kavarogtak a fejében az intenzív osztály, a műtő, az őrző és az egyszemélyes kórterem képei, és időnként mintha a belátogató orvosok, nővérek, a fia és a sógornője egy nagy tó túlpartjáról integettek volna neki. Egyszer a szüleit is látta, bágyadtan beszélt is velük, és napokig nem tudta eldönteni, álom volt-e vagy valóság.

A kórházban dolgozók szerint valóság volt, de hangjuk olyan gyengén maradt meg Tildában, hogy inkább álomnak tűnt.

Végül határozottabbá váltak a nappalok és éjszakák, kezdte egyértelműen tudni, mikor éber, és mikor emlékszik álmokra. Egyre kevésbé sajnálkozó vagy zavarodott arccal néztek rá az emberek, és egyre kevésbé kételkedett magában. Fokozatosan elkülönültek egymástól az érzései, és fájdalmában sírt, félelmében vacogott, dühében ökölbe szorította a kezét és az ágyat verte, amikor pedig boldog volt – mert Nándi bejött hozzá – egész lényével mosolygott.

Mégis újra álomszerű volt az a pillanat, amikor tudatosult benne: egy világító sakktáblát néz a lesötétített kórteremben. Nagy párna támasztotta meg a hátát az ágyon, de sajgó gerince miatt azt a félig ülő helyzetet is nehezen bírta. Nándi behozta a robotos sakktábláját, és megmutatta neki, hogyan kell a sötétben játszani vele. Fluoreszkáló fény áradt a figurákból: a sötétek fehér álarcot kaptak, a fehérek sötétet. Hasonlóan kellett játszani, mint bármelyik másik sakkot, és Tilda tudta, hogy Nándi fog győzni, hiszen sokkal frissebb volt nála. A fiú hozzá alkalmazkodva, lassan mozgatta a kis robotokat, és mindketten hagyták órákká folyni a perceket.

– Anya… – szólalt meg aztán Nándi hirtelen – …emlékszel, amikor egy iskolai színi előadáson rosszul lett egy gyerek a színpad mögött, és a tanárok megkérdezték, van-e orvos a nézőtéren?

Mindketten felálltatok, és odarohantatok segíteni.

– Igen, valami rémlik.

– Olyan büszke voltam rátok.

– Biztos sokszor hallottad már, hogy ez a dolgunk.

– Igen, persze. De nekem azért nagyon jó volt. Ahogy egyszerre mozdultatok, és szavak nélkül is tudtátok, mit kell tenni.

– Igen, akkor még nagyon egy húron pendültünk.

– A nagyi szakított el titeket egymástól?

– Nem, nemcsak a nagyi. Ennek mindig sok oka van, egyik-másik nagyon titokzatos. Nyilván lesújtotta apát, amikor elvesztette őt, de később más okok is közrejátszottak.

Nándi nem szólt, de sötétben derengő arcán úgy látszott, mintha bólogatott volna.

– Akkoriban biztos voltam benne, hogy orvos akarok lenni.

– Most már nem?

Nándi vállat vont. Csillogott a szeme. Tilda odanyúlt hozzá, és megtörölte, de nem volt nedves.

– Ne feledd, nem kell ahhoz orvosnak lenni, hogy hős legyél. Bárki lehet az, szinte bármilyen állapotban. Ezt talán már mondtam neked. Egy tolókocsis ember is hívhat mentőt, ha balesetet lát, és akkor hős lesz belőle. Csak jelen kell lennie, fel kell ismernie, hogy ott és akkor kell cselekednie.

Neki, és nem másnak.

– Tudom. Vagy apa mondta, vagy te.

– Apa túlzásba is vitte a hősködést – remegett meg Tilda szája.

– Honnan volt ehhez ereje?

– Nem biztos, hogy erő volt az… – kezdte Tilda, de nem folytatta.

– És az is hős, aki álmában ment meg embereket?

Tilda felvonta a szemöldökét, aztán fészkelődni kezdett a párnán, mert derékfájása kezdett tűrhetetlenné válni, és a lába is zsibbadt. Az oldalára kellett fordulnia.

– Én néha álmodom olyat, hogy hajóroncsból mentek ki embereket. Képzeld, egy aranyruhás búvár kísér le, az ő palackjából kapom a levegőt. Jó nagy hülyeség, mi?

Tilda tűnődve hunyorgott, és a derekára tette egyik kezét.

– Nem feltétlenül.

– Aznap, amikor apa… elment… és te is majdnem… őt is láttam álmomban. Egy hajóroncsból adott le vészjelzést. De nem jött a búvár, ezért nem tudtam lemenni érte. Létezhet ilyen egyáltalán?

– Persze – fészkelődött Tilda, aztán megütközött. – Mármint mi?

– Hogy egy másik földrészen meghal valaki, és te látod álmodban, hallod a hangját… Miért pont azon az éjszakán? Honnan tudod alvás közben, mi történik máshol, messze tőled?

Tilda a homlokát ráncolta.

Kopogtak. Mindketten megdermedtek. Mivel Nándi is csak sokára mozdult a sötétben, valaki kinyitotta az ajtót. Beszűrődött a folyosó neonfénye, aztán felkapcsolták a kórterem lámpáját is.

A kórház igazgatója érkezett: alacsony, megtermett asszony rövid, melírozott hajjal, szögletes szemüveggel. Több másik orvossal, nővérrel, ápolóval és gyógytornásszal együtt jött be, és betessékelte a folyosóról Tilda két szobatársát is.

Tilda maga nem értette, miért kapaszkodik annyira Nándi kezébe.

– Kérem, menjenek a helyükre, kezdődik az esti vizit! – rendelkezett a főorvos.

Nándi gyorsan elpakolta a sakktábláját.

– Amúgy is mennem kellett volna már.

Az igazgatónő átható pillantást vetett a fiúra, amitől Tilda hátán felállt a szőr. Nándi összeszedte a holmiját, és megölelte az anyját. Miután még egyszer megszorította a kezét, Tilda lopva a főorvosnőre nézett. Talán a fény űzött vele csalóka játékot, de határozottan úgy látta, mintha szögletes, világos és sötét pixelekre esett volna szét az igazgatónő feje körül a levegő, akár egy rossz felbontású képen.

Tilda azt hitte, kezd megvakulni vagy megbolondulni, de leginkább félt a látványtól, ezért lejjebb ereszkedett a párnán, és nyakig húzta a takarót.

Hideg borzongás futott végig rajta. 

2.

Lassan botorkált végig mankóival a keskeny folyosón, amelyet átlátszatlan ajtó választott le a főfolyosóról. Letisztult, északi stílusban alakították ki, világos lambériával, beugró polcokkal, tengerparton gyűjtött dísztárgyakkal és íves lámpákkal. Mindkét oldalról három elegáns, egyszemélyes kórterem nyílt belőle.

Tilda pár pillanatig erősen szédült, és itt-ott ismét képpontokra esett szét körülötte a látvány.

Miután enyhült a szédülése, káprázatnak tartotta az egészet.

Minden ajtó előtt megállt hallgatózni egy kicsit, és csak akkor kopogott be az egyiken, amikor ismerős köhögést hallott odabentről. Reszelős férfihang hívta be. Hirtelenjében kicsit inába szállt a bátorsága, és szégyenlősen szorította magához a mankókat, miközben beoldalazott a résnyire nyitott ajtón. Egy ritkuló hajú férfi feküdt az ágyon, hátával egy jókora párnának támaszkodva, és újságot olvasott. A jövevény láttán bozontos szemöldöke megrezzent a foltos szemüvegkeret fölött. Világos tekintete röntgensugárszerűen hatol át Tildán. Aztán hirtelen közömbös lett a pillantása, talán kissé bosszús is, és a férfi visszamélyedt az újságba.

– Ez nem fordulhatott volna elő az én időmben.

Tilda végignézett magán, aztán még jobban behúzta a nyakát, miközben szinte hangtalanul közelebb araszolt az ágyhoz.

– Mire gondol? Arra, hogy bejöttem a szobájába? Vagy arra, hogy a férjem után mentem Afrikába?

– Egyikre sem – felelte a férfi, és fel sem nézett. – Arra, hogy ennyi héttel az eset után még mankózgat. Csípőprotézist kapott, vagy mi?

Tilda még jobban elpirult.

– Sajnálom. Sokszor nem érzek erőt a lábamban.

– Ha még én vezetném a kórházat, legalább valami adminisztrációs feladatot kapott volna.

Tilda maga elé révedve megállt, és fojtottan sóhajtott.

– Ha még mindig ugyanaz a tudálékos hólyag lennék – folytatta a férfi, és rezzenéstelen arccal tovább böngészte az újságot. – Ha még mindig úgy gondolnám, hogy a világ igazságos és értelmes hely.

Csend lett. Egyikük sem nézett fel.

– Hogy derítette ki, hogy itt vagyok? – dörrent a reszelős hang.

– A fiam bejött hozzám látogatóba, és azt mondta: „láttam a Jenő doktor urat köntösben sétálni a folyosón.” Aztán valaki elárulta, hol fekszik. De nem fogom megmondani a nevét.

– Elismerésre méltó itt a káosz – csettintett a nyelvével a férfi.

Tilda óvatosan felnézett, a volt főnöke ezúttal csak az egyik szemöldökét emelte fel.

– A hárpia kénytelen volt felvenni engem páciensként, nem tudott mire hivatkozni. Olyanokat produkált a vérnyomásom, hogy ventillátorként is használhattak volna otthon.

Tilda megint a padlóra nézett, és szaporán pislogva elhúzta a száját. Maga sem értette miért, de párás lett a szeme.

A férfi végül letette az újságot, és az ágya mellé húzott egy széket. – Mégis meddig akar ott állni azokkal a túlméretezett evőpálcikákkal, kollegina? Ne féljen, nem fogom leharapni a fejét. Már nem.

Üljön csak ide!

Tilda vonakodva közelebb botorkált, és egyik, majd másik mankóját az ágynak támasztva helyet foglalt a széken. Még mindig kerülte a férfi tekintetét.

– Nem mondok magának olyat, hogy hiba volt Afrikába mennie. Nem minősítem Zoli gyógyszerszedését sem. Nézze… – ismét magához vette az újságot, és megmutatott Tildának egy cikket, amelyhez Zoli fényképét mellékelték – …engem kértek fel a nekrológja megírására. Úgy elevenítettem fel az emlékét, mint egy közeli barátét. Remek angiológus volt, nem a pénz vagy a tekintély miatt választotta ezt a pályát, hanem mert hallotta a hívást. Nem olyan tisztán és gyakran, mint maga, de hallotta, és elkötelezte magát mellette. A magánéletében és a munkájában is. Csak azért beszélek ennyit, mert tudom, hogy egy jó darabig nem fogja elolvasni a cikket. – A férfi a kisasztalra tette az újságot, és ivott egy korty vizet. Tilda szemhéja megremegett. – Nem mondok olyat sem, hogy felelőtlenség volt utána mennie és itt hagynia a fiát. Hogy jönnék én ahhoz? – A volt igazgató maga elé nézett, és halkabban folytatta. – Velem szóba sem áll a fiam. Lassan a lányom sem. Az unokáimat alig látom. És én is tehetek róla. Talán elsősorban én tehetek róla.

Ismét kopogtak, és amikor a férfi kiszólt, kitárult az ajtó. Egy ápoló állt a folyosón, gyógyszeres dobozzal a kezében. Tilda ránézett, aztán vissza az igazgatóra, de még kétszer odakapta a tekintetét

az ajtóhoz, mert nem akarta elhinni, amit lát. Az ápoló mellett egy különös fiatal nő állt a folyosón.

Haja, bőre és szeme is mályvaszínű volt, és ez a fény nemcsak rezgő kis csillagokat hozott létre a teste körvonalainál, hanem egy sokkal szélesebb, halvány csillagburkot is. A lány rárajzolt valamit a dobozra, majd beküldte az ápolót, aki némán, gépiesen behozta a dobozkát a kisasztalra, és távozott.

A rózsaszín nő közben végig Tilda szemébe nézett, egészen az ajtó becsukódásáig.

A volt igazgató semmi szokatlant nem talált a jelenetben, mert miközben Tilda lassan, leforrázva visszafordult az ágyhoz, zavartalanul folytatta monológját.

– Sőt a szektás múltját sem veszem elő. Nem az én tisztem megítélni, amit tett. Mindnyájan belekóstolunk időnként ebbe-abba. Kapott elég kritikát emiatt a hárpiától, nem igaz? Lehet, hogy ha visszatér dolgozni a radiológiára, tovább is hallgathatja majd. Mert feltételezem, hogy vissza fog térni…

– Nem tudom, főorvos úr.

– Már nem vagyok az.

– Dehogy nem. Mindig az lesz – motyogta Tilda.

– Nem mindegy, mit vésnek majd a fejfánkra?… Térjünk is inkább vissza a gyerekekre.

Akármilyen hiteltelenül hangzik az én számból, magának a fiából kéne erőt merítenie. Aranylelkű

gyerek, ritka kincs az ilyen. Az enyéim mások voltak. Jó srácok, csak más természetűek. Önfejűek.

De én akartam, hogy függetlenek legyenek tőlem, és olyanok is lettek. – Rövid szünetet tartott. – Jó lenne, ha tudnék valahogy segíteni. Nagyon sajnálom, ami történt.

– Köszönöm – bólogatott Tilda.

– Nem kell ám erősnek lennie, ha nem megy. Bármikor lemehet a pincébe kisírni magát…

pontosabban lebotorkálhat – intett a férfi a mankók felé. – Esetleg a radiológiai részlegbe, ott vannak üres, felújítatlan részek, és messzebb is fekszik a kórháztól. Legalább közben barátkozna a gondolattal, hogy visszatér oda dolgozni. Talán még az utódjával is összefut.

– Az utódommal?

– Felvettek egy Tas nevű férfit a maga megüresedett helyére, persze csak átmenetileg.

Pályakezdő, de ügyes és törekvő.

– Nem hinném, hogy az igazgatónő jó szemmel nézné, ha összevissza mászkálnék a kórházban és a parkban.

– Egy darabig még nincs teljhatalma. Egyelőre tisztel engem, és tiszteletben tartja az utolsó rendelkezéseimet. Kénytelen. Én pedig… – a férfi fanyarul mosolygott – …őrült módjára rendelkeztem. Látta a fűszoknyás és fókabundás idegeneket a folyosón?

Tilda értetlenül vonta össze a szemöldökét.

– Rezidensek. Még én állapodtam meg velük, a világ minden tájáról jöttek. Most ő is kénytelen eltűrni őket. Sőt… – a volt igazgató hunyorgott – …a mostani hétvégére egy egész vidámparkot hívtam a kertbe, a szép tavaszi idő örömére, hadd szórakozzanak a gyerekek! A mulatságtól gyorsabban gyógyulnak. Ha a nagyságos vezér nem tartja magát a szerződéshez, mínuszba megy a kórház költségvetése, ezért kénytelen tolerálni. Egyelőre meg van kötve a keze.

– Miért nevezi hárpiának az igazgatónőt?

A volt igazgató arca fáradtabb lett.

– Még ha akkora trauma érte is, hogy átmenetileg megfeledkezett róla… – sóhajtott a mondat közepén – …hamarosan újra megérti.

A férfi magához vett egy másik újságot, kinyitotta, és megrázta, hogy egyenesen álljanak a lapjai.

Alighogy belemélyedt az olvasásba, megrándult az arca, hunyorogni kezdett, nyögött egyet, és feje némi kóválygás után erőtlenül hanyatlott a párnára. Tilda ijedten magához kapta az egyik mankóját, és közel hajolt hozzá. A volt igazgató lélegzett, de nem tért magához. Ellenőrizte a szívverését, és megdöbbentően alacsonynak érezte a vérnyomását és a pulzusát is. Torkában dobogott a szíve, miközben megnyomta a nővérhívót. Sokáig sehonnan sem hallatszott hang.

Egyre nőtt a riadalma, és fogyott a türelme. A másik könyökmankót is megmarkolta, és megkerülte az ágyat, hogy megnézze a kórlapon feltüntetett gyógyszereket. Aztán ellenőrizte a dobozkát, amelyben behozták a következő adagot. Vérnyomás- és koleszterinszint-csökkentő, vérhígító és nyugtató volt benne.

A folyosóról beküldött dobozkára egy szemüveget rajzoltak. Tilda maga sem tudta, miért, de megkereste és kinyitotta a férfi szemüvegtokját. Benne volt a ruhásszekrény kulcsa is.

Még mindig nem jött senki, a vészjelzés ellenére a legapróbb nesz sem hallatszott. Tilda újra ellenőrizte a férfi légzését és pulzusát, majd a vállánál fogva megrázta, de nem tért magához.

Odasietett a szekrényhez, és kinyitotta a kulccsal. A volt igazgató ruhái egymáson sorakoztak összehajtogatva, felesége zacskókba és táskákba rendezte a holmiját, és az utcai kabátját egy vállfára akasztotta. Az egyik utazótáskában volt egy mappa. Tilda találomra kivette a holmik közül, és belenézett. Korábbi orvosi dokumentációkat őriztek benne, köztük egy frissebb keltezésű papírt.

Átnézte a gyógyszerek listáját, és felidézte a tételeket, amelyeket az ágy végében lógó kórlapon olvasott.

Eggyel több volt rajta. Tilda ijedten nézett az ágy melletti kis asztalkára, és egy tálcán szendvicset, süteményt és gyümölcslevet fedezett fel rajta. A szekrénynek támaszkodva előhalászta a telefonját, és a főnővér számát tárcsázta.

– Dr. Fülöp Imre kórtermében vagyok. Nem kapja a gyógyszerét a diabéteszre, és nem diétás ételt hoznak neki. Elvesztette az eszméletét. Küldjék az ügyeletest!

Éppen csak megvárta a vonal túlsó végéről érkező értetlen beleegyezést, és lenyomta a telefont.

Bezárta a szekrényt, majd lefényképezte a szekrényben talált papírt, az ételt és a kórlapot. Leült a kis székre, és aggodalmasan markolászta volt főnöke kezét.

Végre egy ajtó dörrenése hallatszott, és futólépések közeledtek. Az ügyeletes orvos, az asszisztense, egy nővér és egy ápoló érkezett, injekciót és egy hordágyat is hoztak, hogy szükség esetén azonnal elvigyék a beteget. Tilda gyanakodva méregette őket, miközben átadta nekik a korábbi gyógyszerlistát. Az ügyeletes elsápadva nézte a kórlapot és a papírt is, nyilvánvalóan nem tudott mit hozzáfűzni. Beadták az injekciót Fülöp doktornak. A volt igazgató magához tért, de gyenge maradt. Végül úgy határoztak, hogy átteszik a hordágyra.

Tilda kisétált a kórteremből. Úgy látta, egykori főnöke mintha inteni akart volna neki, miközben elvitték.

***

Mankókkal sétált el a legközelebbi padig, amelyről mállott a festék. Faanyaga egyszerre volt összeaszalódott és nyirkos. A park a kórház főépületétől a tóig enyhén lejtett, de lent a parton húzódott egy teljesen vízszintes terület, pár elszórtan álló fával – ezen állították fel a kis vidámparkot, amelynek részeit villanykörtékkel teleaggatott füzérek kötötték össze. A park jobb szélén kőkerítés futott végig cserjék vonalával, és fölötte halkan beszűrődött egy forgalmas út zaja. A bal szélen jókora liget zöldellt a kerítés előtt, és a lombok közül régi, üvegtelen ablakoktól foghíjas melléképület bukkant ki, tetején hosszú kéménnyel.

Tilda leroskadt a padra, és nekitámasztotta mankóit. Szorosabbra húzta magán melegítőjét, és hátradőlt. Ahogy a nap egyre lejjebb ereszkedett zenitjéről, mintha finom köd telepedett volna a tó környékére. A felnőtt betegek távolabbról nézték a látványosságot, zömmel gyerekek merészkedtek a sátrak és körhinták közelébe. Köztük is volt mankós, tolókocsis és bekötözött lábú, de a mulatságokat úgy szervezték, hogy a speciális igényűek is részt tudjanak venni. Az ő érdekükben nem engedtek állatokat, magas állványokat és édességeket a kórház közelébe, de felállítottak egy egyszerű körhintát, egy célbadobós és egy horgászbódét, valamint egy torzító tükrökből álló kis labirintust is. Az építmények között gólyalábas emberek és bohócok sétálgattak, léggömbcsokrokkal és buborékfújókkal, és zsonglőrök is szórakoztatták a nézőket.

A vidámpark hangulata éles kontrasztot alkotott néhány felnőtt páciens kedélyével, akik távolabbról, a padokról figyelték a történéseket. Két férfi hevesen vitatkozott, szinte köpködtek egymás felé, egy másik padon pedig egy előreugró állú, idősebb nő méricskélte a vásári forgatagot, és úgy csavargatta fekete cukorkái papírját, mintha valakinek a nyakát akarná kitekerni.

Tilda összerezzent, amikor észrevett egy fehér köpenyes férfit a padja mellett állni. Valaha gimnáziumi évfolyamtársa volt, aztán kollégája lett a kórházban. Napbarnított bőrével, vízhatlan vászoncipőjében inkább illett volna egy jachtra, mint pszichiáterként a kórház parkjába. Tilda elhúzta a száját, és elfordította a fejét.

– Fél egykor lett volna randevúnk – mondta a férfi.

– Tényleg?

– Ez van a beosztásomban. Meg akarod úszni?

– Nem tartok rá igényt.

A férfi kivette kezét a zsebéből, és sóhajtott. Invitálás nélkül helyet foglalt a padon Tilda mellett, aki egy arasznyival arrébb ült.

– Hát ezzel nemcsak egy príma társaságot veszítesz…

– Nincs kedvem beszélgetni. Mondtam már.

– Hallottam. Ahogy azt is, hogy szerinted a terápia nem segít. Pedig egy esetleges romlás megelőzése is segítség.

– Hagyj békén, Roland!

– Egyelőre csak diagnózist kéne felállítanom, Tilda. Az is lehet, hogy nem lesz mit megállapítani.

Annál jobb. De te hátat fordítanál saját magadnak az én helyemben?

A nő ingerülten nézett a férfira.

– Te azért nem fordítasz, mert ezt az utasítást kaptad. De ne aggódj, amint látod, kijöttem az épületből, nem zárkóztam be.

– Honnan tudod, hogy utasítottak, vagy magam ajánlkoztam? Különben meg kuksoltál már bent eleget. Az intenzív után két hétig feküdtél egy egyszemélyes szobában, aztán átkerültél egy háromágyasba, de ott is úgy viselkedtél két hétig, mint aki egyedül van. Csak mostanában állsz szóba az emberekkel. – A férfi hunyorogva nézett a tó felé, félig-meddig fintorogva elmosolyodott, majd idegesen megnyalta a szája szélét. – Mások vagyonokat fizetnek a lelki segélyért, te meg ellököd magadtól azt, ami jár.

Most Tilda szűkítette össze a szemét, miközben a kollégájára pillantott. – Akkora bajom nem esett, hogy ne emlékezzek néhány beszélgetésünkre. Sejtem, mire vagy kíváncsi. A testen kívüli élményeimre. Minden más mellékes.

– Miért, volt testen kívüli élményed?