Keresd a szerző ajándék novelláit: https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015

Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan – A grófnő árnyékában, 2017

Az Ártatlan – Bűnös örömök városa, 2017

Az Ártatlan – A párizsi nő, 2018

Mennyei bűnök I.– Riva nővérek-sorozat, 2018

Mennyei bűnök II. – Riva nővérek-sorozat, 2019

Barcelona, Barcelona, 2019

A lánynevelde 1. – Riva nővérek-sorozat, 2019

A lánynevelde 2. – Riva nővérek-sorozat, 2020

© R. Kelényi Angelika, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Pálkovács-Utassy Dóra

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Huszti Gergely

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-81-4

1.

Aznap reggel a május illata bejárta a szobát a nyitott ablakon át, hűvöse megborzongatta a karomon a csupasz bőrömet. Még csak hat óra volt, de én már az ablakban ültem és a forró kávémat kavargattam. A házban csend honolt, anyám még aludt, nem is akartam felébreszteni, nem vágytam társaságra, noha épp azért töltöttem Chelsea-ben az éjszakát, hogy ne legyek egyedül. A szobámból az aprócska kertre láttam, az ébredező Mortimer utca zajai alig hallatszottak el ide. A csinosan rendben tartott rózsák, a fehér pad és a kert sarkában magányosan, de büszkén magasodó fa, melynek vastag ágáról egy hinta lógott, egy pillanatra visszavittek a gyermekkoromba. Egyetlen röpke másodpercre csupán, s ezalatt, mint egy könnyű fuvallat, a gondtalanság érzése futott át rajtam. Aztán megláttam, hogy a macska – valószínűleg a szomszédé, hisz anyám nem tartott, ki nem állhatta őket – lesben áll a fa tövében. A kövér, vörös dög váratlanul ugrott egyet, majd a ház felé fordult. Volt valami a szájában. Abból a távolságból madárnak látszott. Undorodva elfintorodtam, lemásztam az ablak belső párkányáról és elhúztam a fehér csipkefüggönyt. Elment a kedvem a kertvárosi szemlélődéstől. Egyébként is jobbnak láttam, ha összeszedem a gondolataimat, hisz különös napok előtt álltam. Még nem tudtam, hogy csodálatosan különös, vagy borzalmasan kibírhatatlan napok következnek-e az életemben. Az utóbbi pár hét összezavart, és habár úgy tűnt, minden álmom mintegy varázsütésre megvalósult, én már régóta tisztában vagyok vele, amit Isten vagy a sors az egyik kezével ad, azt általában a másikkal jól elveszi. Csak hogy a mérleg se erre, se arra ne nagyon billenjen. Meg hogy még véletlenül se bízzam el magam. Nem vagyok vallásos, de időnként már kezdek hinni egy sunyi csibészben, aki azt figyeli vigyorogva, mikor engedem el magam, mikor hiszem el, hogy minden rendben van, hogy aztán alaposan seggbe rúgjon, nehogy már azt képzeljem, ezentúl ülhetek a babérjaimon. Bevallom, én bizony néhány hete még könnyedén elhittem, hogy megnyertem a főnyereményt, és ezt már senki, de tényleg senki nem veheti el tőlem. Mert, ugye, ki gondolta volna egy éve, hogy a nem túl lelkes szerkesztőségi titkárnő, de annál lelkesebb gasztroblogger, Caroline Wood (akinek a blogját az anyján kívül a kutya sem olvasta) a CBM magazin legnépszerűbb rovatának vezetője lesz egy napon? Ki gondolta volna, hogy úgy beindul a rovat, hogy még tévészereplésre is meghívják az íróját? Na, ki? Hát, én nem. Én csak azt reméltem, írhatok néhány cikket. Hogy a főnököm, az online újság főszerkesztője és alapító anyja, Miss Jeanett megszán, és ad egy lehetőséget. Ehhez képest azon a májusi napon, kicsit több mint félévvel az után, hogy átvettem a Szerelem határok nélkül rovatot, meghívtak egy televíziós talkshow-ba vendégnek. Nem mondom, hogy nyugodt voltam. Elképzelésem sem volt, mit fog kérdezni tőlem a képernyőn rendkívül vonzónak tűnő riporter-műsorvezető, és azt sem tudtam, hogy a kamerák kereszttüzében, a reflektorok izzasztó fényénél képes leszek-e egyáltalán válaszolni, vagy kiürül az agyam idegességemben, és némán ülök, mint hal a szatyorban, vagy esetleg hangtalanul tátogva. Ez a megalázó kép a telefonhívás óta minden áldott nap bekúszott a gondolataimba, még álmodtam is vele… Rájöttem, hogy nyilván nem tévészereplésre születtem, különben nem azon járt volna az eszem, milyen szánalmas, csúfos véget ér a tévés karrierem, hanem azon, hogy épp elindulok a halhatatlanság, és ne adj’ isten!, a Pulitzer-díj felé. Másnapra pedig repülőjegyem volt Rómába, ahol gyerekkori barátnőm, Julia vár rám… Valójában csodálatos napoknak néztem elébe, mégsem tudtam felhőtlenül örülni.

Ránéztem a telefonomra. Nem mintha azt gondoltam volna, hogy hajnali hatkor bármilyen üzenetet kaphatok, inkább csak megszokásból nyomtam meg a kijelző gombját. Valóban nem volt rajta egyetlen üzenet sem, és ezen cseppet sem kellett volna elkeserednem, mégis éreztem egy kis űrt a gyomromban. Azt a fajta kis kellemetlen ürességet, amit akkor érzünk, amikor nagyon számítunk valamire, mégsem akar bekövetkezni. De, mint mondtam, esélytelennek tűnt, hogy hajnalok hajnalán bárkitől is üzenetet kapjak. Noha… azért be kell vallanom, hiába súgta az eszem, hogy túl korán van, a szívem reménykedett. Vártam, hogy Tom legalább annyit ír, sok sikert, vagy egy kalappal, vagy valami biztatót, hogy ügyes leszek, hisz tudta, hogy nagy napom lesz, és azt is tudta, hogy úgy izgulok, mint egy hatéves a kerületi versmondó verseny előtt. Tom nyilvánvalóan meg volt sértődve, és ezt a nemtörődömségével is teljes mértékben alátámasztotta.

Előző nap vitatkoztunk… Olyan ostoba dolog, hisz semmi valódi okunk nem volt rá. A kapcsolatunkat sosem mérgezte vádaskodás, sosem olvastuk egymás fejére, ha valamelyikünknek épp fontos munkája akadt és ezért nem tudtunk találkozni… Most mégis. Nem lelkesedett azért, hogy Rómába utazom, sőt, képes volt azt kérni tőlem, hogy mondjam le, pedig tudta, hogy ilyen izgalmas és rejtélyes sztorira nem mondhatok nemet. És az indok? Az, hogy szüksége van rám. Szüksége lenne a jelenlétemre, a támogatásomra, és Róma helyett repüljek mihamarabb Barcelonába… Az igazság az, hogy az egész utazást én találtam ki, Miss Jeanett pedig rábólintott. Úgy bólintott, mintha nem is azt kértem volna tőle, hogy engedjen el két vagy három hétre Olaszországba, fizesse a kint tartózkodásom teljes költségét, és cserébe szállítok a magazinnak egy, azaz egy darab szerelmesen izgalmas cikket, melyet egy helyi legenda köré szövök. Miss J. nem vitatkozott, nem is nagyon kérdezett semmit, én pedig úgy éreztem, ez ám a bizalom, úgy tűnik, a főszerkesztő asszony értékeli a Szerelem határok nélkül sikerét, és olyannyira meghatja az is, hogy tévéműsorba hívnak, hogy egyetlen ellenvetése sincs a költséges kutatómunkám ellen…

Elmondhatatlanul izgatott lettem, amikor egy hónapja Julia küldött nekem egy olasz újságcikket – persze előbb lefordította angolra –, amelyben egy olyan házról írnak, ahol évente több szerelmi kapcsolat is születik. Egyesek varázserőt tulajdonítanak a ház kertjében álló szökőkutat díszítő női szobornak. A nőalakot Carmelának hívják. A legenda szerint az épületet és a kertben csobogó szökőkutat egy bizonyos Giuseppe Rossi nevű dúsgazdag kereskedő építtette, a szobor pedig egykori szerelmét, Carmelát ábrázolja, akit haláláig rajongva szeretett a férfi. Miután az asszony rejtélyes körülmények között fiatalon elhunyt, Rossi megépíttette a szökőkutat, és ezt a szobrot emeltette szerelmének. A férfi soha többé nem nősült meg, élete végéig gyászolta gyönyörű feleségét. Azt mondják, aki hozzáér a Carmela-szoborhoz, arra éppúgy rátalál az igaz szerelem, mint hajdan Rossira… Ámbár jobban belegondolva, valójában ez a szerencsétlen pasi élete felét gyászban töltötte, de a helyieket ez az apróság láthatóan nem izgatta, mert a legendát több mint száz éve ápolják, és sokan elhiszik, hogy a ház szerencsét hoz a pártalálásban. Aki pedig kételkedik, még az is ad egy esélyt a Carmela-szobornak, hátha… Mintha valóban valamiféle misztikus erő hozná össze a párokat ebben a házban… Kicsit utánajártam, és kiderült, hogy az épület többnyire egy hálószobás stúdiólakásokból áll, amit akár egy-két napra is kiadnak. A lakók java része egyedülálló, ami érthető, hisz az apartmanok kicsik, egy párnak vagy családnak kényelmetlenek lennének, ugyanakkor a fővárosban dolgozó szingliknek ideális. A cikk arra is kitért, hogy a rómaiak újabban már csak így emlegetik ezt a házat: La casa dell’amore azaz A szerelem háza. Hangosan kimondtam: La casa dell’amore… és olyan izgalom töltött el, mint egy kamaszt az első randi előtt. Micsoda név! Micsoda történet lehet emögött, milyen romantikus, szenvedélyes hangzása van ennek a néhány szónak! Szinte éreztem Róma fűszeres illatát, a napsütés erejét, miközben még soha nem jártam Olaszországban. De ki ne látott volna filmeket, ki ne olvasott volna olyan regényeket, melyekben a tüzes, fekete szemű, sötét dús hajú olasz lány és a szenvedélyes, ellenállhatatlanul vonzó olasz férfi végzetesen egymásba szeretnek, egymáséi lesznek, összeházasodnak, majd hangos és vidám családot alapítanak? Szinte láttam magam előtt a gyönyörű családot, ahogy körbeülik a hatalmas ebédlőasztalt, pastát és pizzát szednek a tányérjukra, közben szélesen gesztikulálva és ordítva beszélgetnek, és olyan, de olyan boldogok… És ez a boldogság ott, a La casa dell’amoréban bimbózott, és talán nem is olyan egyszerűen, hogy egymásra néztek és egymásba szerettek, hanem kanyargósabb utakon, esetleg némi drámával a háttérben, elhagyott szeretővel, haragos apával, ki tudja…

Beindult a fantáziám, és megállíthatatlanul gyártotta a lehetséges élettörténeteket, attól fogva különösen, hogy Miss Jeanett nem ellenezte az utazásomat, és azt, hogy magam is beköltözzek a házba és kifürkésszem a titkát. Ebben a felfokozott, lelkes állapotomban hívtam fel a kedvesemet, Tomot, aki persze akkor is Barcelonában volt, hol máshol, hisz neki kell igazgatnia a Hotel Gaudít. A lényeg, hogy ismét nem volt velem egy fontos pillanatban, igazából akkor már három hete nem láttam, annyira lefoglalta a szálloda. Megértem, kezdődik a nyári szezon, egyetlen szabad szobájuk sincs, rengeteg a tennivaló, ugyanakkor még egy éve sincs, hogy megígértük egymásnak, a mi szerelmünk túléli majd ezt a csekély ezer-párszáz kilométeres távolságot London és Barcelona között. És azt is, hogy nagyon-nagyon gyakran repülünk, hol ő, hol én… de mostanában egyikünk se tudott kiszakadni az életéből, egyszerűen nem jött össze. Nekem itt volt az újság, most a tévéfelvétel, aztán holnap az utazás, Tomnak pedig a vendégek. És rájöttem, hogy minél kevesebb időt tölt az ember azzal, akit szeret, és minél távolabb van fizikailag tőle, annál több a félreértés, annál több a negatív impulzus, annál nehezebb elfogadni a másik új elképzeléseit, amelyekhez nekünk lehet, hogy nincs is közünk. Elképzeljük, mit csinál a másik abban a távoli városban. Beleképzeljük őt számunkra idegen helyzetekbe, és ettől az, akiről azt gondoljuk, hogy ismerjük, kicsit mégis ismeretlenné válik. Hisz azokat a dolgokat nélkülünk csinálja. Találkozik más emberekkel. Olyan barátai lesznek, akikkel mi nem találkoztunk. Olyan beszélgetéseket folytat, amikhez mi nem tudnánk hozzászólni… olyan dolgok esnek meg vele, melyekből mi kimaradunk. Távolság… és egy idő után ez a távolság már nemcsak fizikai, hanem érzelmi távolság is lesz…

Úgy reméltem, hogy mi kivételek maradunk.

Tom egy cseppet sem volt lelkes, amikor elmeséltem, mire készülök. Azt várta, hogy hozzá utazom, hisz egyébként is én voltam soron, és ebben igaza is volt. Őt nem érintette meg a legenda… Éreztem, hogy feszült, tudtam, hogy valóban szüksége lenne rám, és hiába magyaráztam, hogy egy ilyen különleges történetet nem hagyhatok ki, nem osztotta a nézeteimet. Vagyis inkább azt nem akarta elfogadni, hogy egy sztori fontosabb lehet a kapcsolatunknál. Azt mondta, küldjem az egyik kolléganőmet magam helyett. Elképedtem ezen az ötleten, elképedtem azon, hogy nem érti, miért olyan fontos, hogy ezeket az izgalmas történeteket én derítsem fel és én írjam meg… És különben is. Nagyon vágytam Rómába. Remegtem érte. Főleg, hogy Juliával sem találkoztam már vagy húsz éve, csak Facebookon tartottuk a kapcsolatot, de az, tudjuk, milyen felületes ismeretség, hisz csupán azt látjuk a másikból, amit mutatni akar, a beszélgetések is csak érintik az életeseményeket, nélkülözik a mélységet, meghittséget… Nem látjuk a másik tekintetét, nem olvashatunk az arcáról, egy mosolyjellel könnyedén átugrunk az örömhíreken, egy sírós fejecskével a tragédiákon.

Még arra is gondoltam, hogy talán Tom féltékeny, holott sosem adta jelét. Az utóbbi hetekben többször előfordult, hogy nem tudtunk beszélni, mert hol az egyikünk, hol a másikunk volt túl elfoglalt. Egy-két üzenet, esetleg egy „Jó éjt”, de a mélyebb beszélgetések, amiket korábban majd minden este folytattunk, lassan elmaradtak. Persze bennem felmerült, hogy talán már van is a környéken egy nő, aki elkezdte érdekelni… És bizony annak idején, amikor mi találkoztunk, ő elhagyott egy másikat a szerelmünkért, és mint tudjuk, a történelem ismétli önmagát… Nagyon nagy szükség lett volna arra, hogy átöleljük egymást, egymás szemébe nézzünk, úgy igazán, nem videón keresztül, hanem élőben, hogy tudjuk, a másik pont ugyanazt érzi, mint az elején…

Igen. Bevallom. Úgy vonzott Róma romantikája, gasztronómiája, a város általam eddig csak a Google Earthön bejárt sikátorai, kávézói, ah, és még sorolhatnám mi mindene, mint a mágnes. Amíg Julia nem írt nekem a Szerelemházról, nem sokat gondoltam Olaszországra, máshol sem járt az eszem, csak Barcelonán, ha lett volna egy kis időm, nyomban Tomhoz repülök, nem egyedül vakációzgatni. De a római út elsősorban munka volt, még akkor is, ha már előre láttam, rendkívül élvezetes munka lesz.

Igaz, hogy Tom hozzáállása kicsit rontott az örömömön (nem is kicsit), de elhatároztam, hogy nem hagyom magam elkedvetleníteni.

Beleittam a kávémba, aztán újra a telefonomra néztem. Még mindig nem érkezett Tomtól semmi. Két óra múlva a stúdióban leszek, és még annyit sem mondott, hogy bukfenc. Az ágyra dobtam a mobilomat, és bementem a fürdőszobába. Ideje volt felöltözni…

2.

– Jöjjön, Miss Wood, üljön ebbe a székbe – pördített elém egy forgófotelt a kékes hajú, erősen sminkelt fodrásznő a tévéstúdió sminkszobájában. Hirtelen arra gondoltam, hogy mindenki a saját szakmája reklámja, ennek a nőnek azonban mélységesen taszító volt a frizurája, így kissé ijedten ültem bele a fekete bőrfotelbe. Láthatta rajtam, hogy nem szavaztam neki sok bizalmat, mire csúfondárosan elmosolyodott. Nem mondott semmi biztatót, pedig vártam, hogy talán megnyugtat, az én hajam közel sem lesz olyan extrém, mint az övé.

Körbepillantottam a helyiségben. Hat nagy méretű, körben megvilágított tükör, mind előtt asztalka, és hat egyforma forgószék, illetve egy fekete bőrkanapé és egy dohányzóasztal jelentette a berendezést. A sarokban egy önkiszolgáló vízautomata állt, ami nélkül ma már elképzelhetetlen egy valamirevaló munkahely. A falon két hatalmas monitor mutatta a stúdióban zajló élő felvételt. Megnyugodva láttam, hogy az az interjúalany, aki éppen a műsor vendégeként szerepelt, tisztességes barna hajat viselt, szépen kifésülve, és a sminkje is egészen szolidnak tűnt.

A fodrásznő elővett egy hajvasalót, és szó nélkül elkezdte kivasalni a fürtjeimet. Bosszantott, hogy meg sem kérdezte, mit szeretnék; honnan tudta, hogy nem loknikat akarok? Közben belépett az egyik kolléganője és egy másik nő, aki leült a mellettem lévő székre, de rám sem nézett, a másik kettővel csevegett olyan emberekről, akiket csak ők ismernek.

A nőre néztem a tükörből, és megállapítottam, hogy a sminkje rettenetesen erős, a frizurája úgy ül a fején, akár egy hatalmas búra, a kosztümje roppant elegáns, de harsány… Vendég vagy hírolvasó lehet – gondoltam. Hozzá képest én oly egyszerűen festettem, mint egy vidéki tanítónő.

Elbizonytalanodtam. Számomra ez a sminkesszoba teljesen idegen terep volt, három bennfentessel, akik ismerik a kulisszatitkokat, én pedig betolakodónak éreztem magam. Nem is törődtek velem, meg sem kérdezték, engem vajon honnan szalajtottak, nyilván megkapták a nevemet és azt, hogy mikorra rakják össze a fejemet. Valamiért azt kívántam, hogy szeressenek és fogadjanak be, hadd legyek én is bennfentes, bár fogalmam sincs, miért is akarnék tagja lenni a tévécsatorna sminkes-fodrász klikkjének. Nem volt semmi alapja, mégis ezt akartam, mélyen, legbelül. Ebből persze remélhetőleg semmi nem látszott rajtam.

A fodrász befejezte a frizurámat. Szögegyenes, vörösesszőke tincsek keretezték az arcomat, és be kellett látnom, sokkal elegánsabb hatást keltettem, mint a szélfútta, kicsit mindig kócos fürtjeimmel.

– Hajtsa hátra a fejét a fejtámlára! – adta ki a parancsot a fodrász. – Látom, még alapsminket sem tett fel…

– Kellett volna? – lepődtem meg, hisz azt gondoltam, mindenkinek jobb, ha profi készíti a teljes sminkemet, és nem lemosással kell kezdeni.

– Haladósabb – bökte ki, és egy puha pamutpánttal hátrasimította a hajamat. Akkor jöttem rá, hogy a nő univerzális tehetség, ő itt a sminkes is. Kettő az egyben. Lehunytam a szememet. Mélyen reméltem, hogy nem lesz annyira vastag vakolat a fejemen, mint a mellettem ülő hölgynek. Legalább tíz percig meg sem mozdultam, éreztem a szakavatott mozdulatokat a bőrömön, és azt, hogy több rétegben kerül fel rám az alapozó. Mindeközben hallottam, hogy a túlfestett hölgy arról beszélget a másik kettővel, milyen nehéz manapság gyereket nevelni, és milyen pimasz, konok majmok a kamaszok, és hogy az ő lánya is elképesztő, mert alig tizenhárom éves és már fiúzik, nem beszélve arról, hogy valamelyik nap azon kapta, hogy titokban dohányzik.

– Nyissa ki a szemét és nézzen fel! – jött a következő utasítás, én pedig szót fogadtam. Kicsit megemeltem a fejemet, hátha meglátom magamat a tükörben, de a nő finoman visszanyomott. – Ne mozogjon!

Kipingálta a szempillámat, majd levette a fejemről a hajpántot.

– Most már megnézheti.

Belebámultam a tükörbe, és döbbenten állapítottam meg, hogy nem én nézek vissza magamra. Nem mondom, hogy végtelenül ronda lettem, nem… csak nem én voltam. Mintha az arcomat átrajzolták volna színes tussal, a bőrömön egyetlen szeplőm sem látszott, az ajkaim megvastagodtak és úgy piroslottak, mintha vért ittam volna.

– Jesszus… – nyögtem.

A fodrásznő bólintott.

– Mindenki így reagál. Jó, mi?

– Hát… – meredtem a tükörképemre. – Mintha nem is én lennék…

– Persze. Sokkal szebb lett.

– De a szemöldököm… ettől a sötétbarnától tisztára szigorú a tekintetem – ellenkeztem óvatosan, mert láttam, hogy itt valójában csak dicsérni szabad, minden rosszallás sértődést vált ki.

– Karakteres, nem szigorú. Higgye el, tudom, mit csinálok!

Igen, már éreztem is a szakmájában megsértett ember védekező támadását.

– Nem kétlem – hagytam rá, és elhatároztam, hogy senkinek nem fogom beharangozni, hogy tévéfelvételen jártam. Legalábbis azoknak már nem, akiknek még nem szóltam… Viszont a szerkesztőségben mindenki tudta, Tom is tudta, a családom is tudta… Még el sem kezdődött az interjú, és én már ott tartottam, hogy letagadom az egészet. Ha a beszélgetésen valóban megnémulok, mint rémálmaimban, ha valami oltári nagy baromságot mondok, ha dadogok vagy belekavarodok a mondataimba, ráadásul ilyen rémségesen nézek ki, örökre elvágom magam mint médiaszereplő. Legalább szép lennék… A szépeknek sok mindent megbocsátanak, még a botrányos viselkedést is, a butaságot is, de egy túlrajzolt arcú, szigorú szemöldökű harmincöt feletti nőnek minimum okosnak kell lennie.

– Most kiülhet oda a kanapéra, míg hívják – mutatott oldalra kissé duzzogó arccal a fodrász-sminkes, én pedig leforrázva ültem le az alkalmatosság szélére. Éreztem, hogy a tévés hölgy és a társa engem néz, de zavaromban inkább a monitort kezdtem bámulni.

Ebben a pillanatban kopogtak, felugrottam, biztos voltam benne, hogy én következem. Egy fiú dugta be a fejét, és körülnézett.

– Miss Caroline Wood?

– Én vagyok – jelentkeztem, mint az iskolában, de rögtön el is szégyelltem magam, olyan gyerekesen izgatottnak tűnhettem.

– Csomagot hoztam önnek – nyújtott át egy kis fehér dobozt, rajta piros szalaggal, épp olyan pirossal, mint amilyen rúzst a számra kent a sminkes nő.

– Nekem? – meresztettem a szememet a srácra, az meg bólintott, és már ott sem volt.

Erre bezzeg mindhárom nő érdeklődve fordult felém. Eddig nem törődtek velem, most viszont kíváncsian húzódtak közelebb, hátha megosztom velük, ki és mivel lepett meg ily váratlanul.

Visszaültem a kanapéra, és magam elé tettem a dobozt az asztalkára, majd kibontottam a szalagot. Még soha nem kaptam ajándékot csak úgy. Futárral kézbesítve pláne nem. Engem még soha senki nem lepett meg, ha épp nem volt születésnapom. Leemeltem a dobozka tetejét, és elmosolyodtam. Hirtelen egy nagyon forró, jó érzés öntött el, mintha ebbe a sivár ijedtségbe, ami a rám váró interjútól eltöltött, besütött volna a nap. A doboz a kedvenc csokoládémat rejtette, az egész mogyorós Cadburyt, amit csak kevés helyen árusítottak. Nem volt mellette levélke, sem cédula, mégis tudtam, hogy Tom küldte Barcelonából. Kivettem a táskámból a mobilomat, és ránéztem az üzeneteimre. Hát persze…

Remélem, időben megkaptad a csokit. Sok sikert! Szeretlek…

A mosolyom boldog vigyorba fordult. Felpillantottam az engem bámuló nőkre, és meg sem szólaltam. Ők sem vettek be a csapatukba, most egye meg őket a penész, nem tudják meg, miféle ajándékot kaptam. Visszazártam a doboz fedelét, bár szívem szerint bekaptam volna egy kockát a csokiból, de tartottam tőle, hogy ráragad a fogamra. Így is elég vacakul néztem ki az én fogalmaim szerint, nem hiányzott egy jó kis barna folt a fogsoromra.

– Miss Wood – nyitott be egy fickó az ajtón. A fején fejhallgató volt, amit félig letolt a füléről. – Ön következik, kérem, kövessen!

Haladtam a pasas után egy folyosón, melynek több helyen is tükör díszítette a falát, én pedig mindegyikbe belenéztem, hátha jobban mutatok most, hogy boldog vagyok. Úgy is tűnt, mintha ebben a fényben, ebben az állapotomban már nem is lenne annyira túlfestve az arcom, mintha a szigorúság lekopott volna a szemöldökömről, pedig hozzá sem nyúltam.

Megálltunk egy ajtó előtt, mely fölött egy Felvétel! Csendet kérünk! feliratú lámpa zölden világított, a férfi benyitott, majd előreengedett. Hatalmas teremben találtam magam, melynek végében egy pódiumra valóságos nappali szobabelső díszletét építettek fel. Ismerős volt a helyszín, hisz láttam eleget a reggeli műsort, így azonban, a nagy tér egyik végében, teljesen kék háttérrel mégis meglepő és szürreális hatást keltett. A teremben négy férfit és egy nőt számoltam meg, négy kamerát, reflektorokat láttam, melyek mind a nappali felé fordultak, ahol a kanapén épp a bokáját vakarta elmélyülten a képernyőn nézve jóképű házigazda. Eltelt néhány másodperc, mire felpillantott és meglátott.

– Miss Wood! – kiáltott lelkesen, de nem állt fel, helyette visszahúzta a helyre a zokniját és rátolta szűk, bordó nadrágszárát. Megvárta, amíg odaérek, csak akkor tápászkodott fel és nyújtott kezet. Sokkal alacsonyabb volt, mint képzeltem. Nem törpe, de nem is szálfatermet, a tévében viszont kifejezetten daliásnak látszott, és a fotókon sem tűnt fel, hogy átlagon aluli a mérete. – Ronald Ramsey vagyok.

Ezt olyan hangsúllyal mondta, hogy tudja, hogy tudom, de udvarias persze, és bemutatkozik.

– Caroline Wood – viszonoztam a bemutatkozást, miközben természetesen ő is tudta a nevemet. Hivatalból.

– Foglaljon helyet, Caroline! – mutatott a kanapéra. – Szólíthatom a keresztnevén?

– Természetesen, jobban is örülök neki, a Miss Wood nagyon hivatalos…

– Valóban – mosolyodott el a férfi, és észrevettem, hogy az ő arcát is vastagon lealapozták, ugyanis a nevetőráncai úgy törték meg a bőre simaságát, mint aszálykor a repedések a kiszáradt földet. Belegondoltam, hogy nekem sem szabad mosolyognom, mert nyilván az én arcom is hasonlóképpen törik össze a ráncaim nyomán. – Olvastam a cikkét.

– Igen? Melyiket? – néztem rá kíváncsian, mire úgy tűnt, a pasas zavarba jött. – Az elmúlt félévben írtam úgy ötvenet.

– Azt, ami a barcelonai kalandjáról szól…

Istenem!, nyögtem fel magamban. Még mindig itt tartunk.

– Az volt az első cikkem.

– Valóban? – mélyedt bele a papírjaiba a riporter.

Egy pillanatra megszédültem. Ez az ürge semmit nem tud rólam. Olvasta azt az egy nyomorult cikkemet, és ennyi a tudománya. Pedig azóta számtalan érdekesebbnél érdekesebb történet került ki a kezem alól. Mások történetei… Éreztem, hogy ez a beszélgetés nagyon egysíkú lesz, ha Ronald csupán egyetlen cikk alapján akar csevegni.

– Nekem a szerkesztő ezt adta át – matatott még mindig a papírjaival, majd felnézett és elmosolyodott. – De semmi gond, hisz úgyis a társkeresésről akartam kérdezni, és ez a cikk épp ezzel kapcsolatos.

Lehunytam a szememet egy pillanatra. Társkeresés. Tavaly nyár óta nem keresek társat. Akkor sem kerestem, csupán meg akartam írni azt a nyomorult cikket, hogy íróként dolgozhassak a lapnak, ezért regisztráltam a randioldalon. Ha arra kíváncsi, milyen a társkeresők világa, jó nagy bajban leszek…

És arra volt kíváncsi. Nem is lehetett másra, mert semmit nem tudott rólam. Semmit. Csak azt, hogy elmentem Barcelonába és randiztam öt pasassal. Én meg azt hittem, hogy rovatvezetői minőségemben beszámolhatok arról, milyen különleges történeteket mutat be a magazinunk. De ez az ember a magánéletemet akarta firtatni. Zavarban voltam, próbáltam kikerülni a kérdéseit, és olyasmiről beszélni, amit fontosnak tartok, de ő rendületlenül visszakanyarodott a pasizáshoz.

– És mondja, ön szerint manapság probléma a társkeresés? Azaz civilizációs problémának érzi a társtalanságot? Mit gondol, hol keressenek a harmincas, negyvenes nők és férfiak? Vajon az online társkeresés célravezető lehet?

Ilyen és ehhez hasonló kérdésekkel bombázott, miközben nekem fogalmam sem volt, mit válaszoljak. Éreztem, hogy vörös vagyok, mint a frissen főtt rák, izzadok, mint a túlhajtott ló, és döbbenetes módon elkalandoznak a gondolataim, pedig Ronaldra kellene összpontosítanom.

Mérhetetlenül kellemetlen beszélgetést folytattunk, és a rémálmom tökéletesen valóra vált.

– Szerintem mindenki ott keressen, ahol lehetősége adódik rá. Vagy bízza a sorsra. Lehet, hogy egy nap a hipermarketben karfiolválogatás közben találkozik a nagy ő-vel. Ki tudja?

Tényleg ezt mondtam? Hogy karfiolválogatás közben? Éreztem, hogy kezd lemenni a függöny. Eddig is összevissza beszéltem, de a karfiollal feltettem a koronát.

– Szóval akkor ön szerint nincs rá recept?

– A karfiolra? – tértem vissza a stúdióba lélekben.

– Nem. A társkeresésre – Ronald hangja bosszúsnak tűnt.

– Szerintem nincs – ráztam meg a fejemet. – Én összesen öt férfival találkoztam társkeresőn keresztül, mind az öt csalódást okozott. Egyáltalán nem olyanok voltak, mint amilyennek eladták magukat az üzeneteikben.